Veronika Černucká 

Autogram pro vraha 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Veronika Černucká, 2019 

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2019 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-8979-0 (epub) 

ISBN 978-80-243-8980-6 (mobi) 

Nejsilnější cit není láska. Je to nenávist.

*** 

Valerie stála před obrovským zrcadlem a přemýšlela, co si oblékne. Čeká ji pracovní schůzka s klientem, a protože je perfekcionistka, chce vypadat co nejlépe. Profesionálně a zároveň žensky. Ona není jako ty bezpohlavní bytosti, které se celý den pohybují v uniformě složené z kalhotového kostýmu a halenky upnuté až ke krku. Copak si vážně myslí, že hloubka výstřihu má vliv na jejich inteligenci?

Jí příroda nadělila hezkou postavu, tak proč se nepochlubit? Klient to nejspíš neocení, ale ona bude mít sama ze sebe skvělý pocit.

Klient.

Pousmála se.

Stejně je to podivné. Nikdy by neřekla, že zrovna tenhle člověk si ji najme, aby pro něj něco vyřídila. Klient. Na tom oslovení trval. Připadalo jí to zvláštní, protože se znají už poměrně dlouho, ale dostala zaplaceno předem a díky tomu byla ochotná přejít jakékoliv vrtochy.

Klient. Respektovala jeho přání a nikdy o něm nepřemýšlela jako o Něm nebo o Ní. Vždycky to byl jen a jen její klient. Když k ní poprvé napochodoval do kanceláře, myslela si, že žertuje. Když jí pak řekl, co potřebuje, domnívala se, že se zbláznil. Ale pak se do toho pustila a zjistila věci, které šokovaly i ji samotnou.

Pohledem zalétla ke kožené aktovce opřené o futra dveří a sebevědomě se usmála. Svůj úkol zvládla na výbornou a klient může být spokojen.

Došla k vestavěné skříni a vytáhla z ní své oblíbené kalhoty ze salonu Hakavec. Ano, to bude ono. Černé kalhoty a žlutý svetřík, co jí jde k očím. Ty jsou oříškové se zlatými a zelenými skvrnkami kolem panenek.

Přejela si boky a pomyslela si, že teď je to dokonalé. Ani formální, ani příliš vyzývavé. Výstřih je tak akorát a její outfit křičí do světa: Jsem movitá a úspěšná žena s vytříbeným vkusem! Do uší připevnila zlaté náušnice posázené brilianty a na krk si pověsila řetízek s podkovou, který dostala od manžela ke čtyřicátinám.

Znovu se na sebe zahleděla do zrcadla a povzdechla si. Čtyřicet, je jí už čtyřicet. Věk ji nikdy nezajímal, protože měla svou práci, ale čím dál častěji přemýšlí o dětech. Věděla, že Roman by si je přál, tak na co vlastně čeká? V kariéře dosáhla všeho, čeho chtěla, a peněz mají tolik, že nevědí, co s nimi. Rozhodla se, že až se vrátí ze schůzky, s manželem si o tom popovídá.

Pečlivě se nalíčila, havraní vlasy stočila do uzlu a vyšla z domu. Poprchávalo, a tak z kabelky s logem LV vytáhla deštník. Z kapsy kabátku vyndala mobilní telefon a přivolala si taxík. Odjakživa měla slabost pro lodičky na vysokém podpatku, ale v tomhle počasí to je hotová sebevražda.

Taxikář byl postarší podsaditý chlápek s chlupatýma ušima a rukama jako lopaty. Mlel o všem možném a ona se tvářila, že ho poslouchá, i když myšlenkami byla u nadcházející schůzky. Copak se z toho vyvine? Jaké to bude mít důsledky? To, co zjistila, je totiž hotová bomba. Taxikář po ní zvědavě pokukoval a ona byla připravená na jeho otázku, zda ji náhodou nezná z televize, ale naštěstí nevyzvídal. Co by mu vykládala? Že je to ona, koho si zvou do diskusních pořadů a koho se ptají na názor v případě složitých právnických kauz? Ano, to jsem já, slavná Valerie Justová. Jakže jí to říkají? Perry Mason v sukních?

Taxík zastavil před nenápadnou restaurací Piccolo. Podnik zvolil klient, ona by vybrala něco honosnějšího. Ale co, platí on. Když taxikář viděl dýško, přeochotně vyskočil z vozu a běžel jí podržet dveře. Valerie beze spěchu vystoupila a pohlédla na tabuli lákající na domácí stravu.

Taxík odjel a ona sestoupila po úzkých schůdcích do sálu, kde to vonělo oreganem a bylinkami, které nebyla schopná pojmenovat. Domácký interiér ji neoslnil, ale upřímně řečeno, byla i na horších místech. Klient seděl u jednoho ze stolů a na dálku se na ni usmíval. Když se střetli očima, zvedl ruku a zamával. Mladý číšník jí pomohl z kabátu a ona se usadila naproti svému klientovi. Klient byl jako na jehlách. Pohrával si s příborem a na čele mu perlil pot. Rozhodla se, že ho bude chvíli napínat. Prohodila pár nezávazných frází o počasí a důkladně si prohlédla hosty v restauraci. Skupinka studentů si u sražených stolů pochutnávala na pizze a mladá dvojice sedící u baru se držela za ruce a cosi si špitala. Mladík měl dlouhé vlasy a dívka stavěla na odiv potetované paže.

Klient z ní nespouštěl oči. To budeš zírat, říkala si v duchu. Protože ji bavilo klienta mučit, sáhla po jídelním lístku. Klient odhodil příbor a začal bubnovat do stolu. Přistoupil k nim číšník a zeptal se, co si dají. Poručila si minerálku a sýrovou pizzu. Klient se rozhodl pro zeleninový salát s kuřecím masem. Číšník si zapsal objednávku do bločku a vzdálil se.

Ještě chvíli se bavili o nicotnostech, ale pak už to její klient nevydržel a vyhrkl: „Tak co? Jak to dopadlo?“

Valerie se triumfálně usmála a z aktovky vytáhla desky s nápisem Sofie Hradecká. Klient po nich chtěl lačně chňapnout, ale ovládl se.

„Dopadlo to ještě lépe, než jsem doufala.“ A s těmi slovy mu složku podala. Klient pročítal jeden list za druhým a v obličeji se mu objevoval čím dál větší úžas.

„To nemůže být pravda,“ vydechl překvapeně. Přikývla na souhlas a on se dal do hlasitého smíchu.

Studenti se po něm ohlédli, ale to mu bylo ukradené.

„To je… Nenacházím slova. To je neuvěřitelné! Je to jisté?“

„Stačí se podívat na stranu číslo šest a sedm. Je to pravda a je to naprosto nenapadnutelné. Žádný právník to nezmění, ani kdyby se stavěl na hlavu.“

Klient stále nemohl uvěřit tomu, jaké štěstí ho potkalo.

„Kdyby mi to někdo vyprávěl, v životě bych mu neuvěřil. A přece! Tohle je… geniální!“

Valerie se skromně usmála.

„Ví o tom ještě někdo?“

„Jistěže ne, jen my,“ ohradila se dotčeně.

„Co bude dál?“ zeptala se později nad pizzou.

„Ještě uvidím,“ prohlásil klient. „S tímhle se spousta věcí změní. Musím si důkladně promyslet, jak s papíry naložím, protože nechci udělat žádnou chybu.“

Souhlasně přikývla a dál se věnovala večeři. Odvedla prvotřídní detektivní práci a její klient je spokojený, to je hlavní. Jsou chvíle, kdy doslova žehná tomu nahoře, že se kdysi rozhodla pro studium práv a nešla na medicínu, jak chtěli rodiče.

Klient se rýpal v salátu a v duchu se pochechtával. Zbaštila to i s navijákem. Prý: Ještě uvidím, musím si důkladně promyslet, jak s papíry naložím. Ale kdeže! Už teď ví naprosto přesně, co podnikne. Jeho plán je fenomenální a nic mu nestojí v cestě. Vlastně… Vlastně je tu jedna věc, která by mohla všechno zhatit.

Pátravě se podíval na právničku a pomyslel si, že ona jediná zná pravdu. Když si vsunula do úst další sousto pizzy, došlo mu, že Valerie Justová musí zemřít.

*** 

Další týden pršelo a nikomu se nechtělo ven. Foukal ostrý vítr a dešťové kapky se mísily s ledovými krupičkami. Starou Janáčkovou neskutečně bolely kyčle, proto zavolala přítelkyni Hamouzkové a pozvala ji na zdravotní procházku zakončenou kávičkou a dortíkem v místní cukrárně. Hamouzková navlékla svou kokršpanělku do růžového oblečku, připnula jí obojek s rolničkou a pak ve třech vyrazily z domova důchodců.

Procházka nestála za nic a Hamouzková litovala, že se nechala přesvědčit. Nelince by stačila chvilka na zahrádce a ona mohla doplést svetr, který měla rozpletený už od loňských Vánoc. Když minuly osvětlenou vilu Valerie Justové a došly k nástěnce u autobusové zastávky, obě naráz zastavily. Jejich pozornost upoutalo parte. Dámy vytáhly brýle s kostěnými obroučkami a jako na povel se daly do čtení.

„Valerie Justová zemřela po tragické autonehodě,“ četla nahlas Hamouzková. „Poslední rozloučení se koná v sobotu desátého prosince ve smuteční síni Na Výšině. Za kondolence a květinové dary děkuje manžel Roman Just s rodinou.“

„Jakápak rodina?“ zabrblala Janáčková. „Všichni přece vědí, že neměli žádné děti ani příbuzné.“

„Chudák paní doktorka. Bylo jí jenom čtyřicet. A taková to byla hodná paní.“

To probudilo Janáčkové zvědavost: „Tys ji znala?“

„Osobně ne, ale vím, co se o ní říkalo. Byla čestná a neúplatná. Znám ji jen z televize, ale moje dcera se s ní setkala. Zastupovala ji, když žádala o svěření dětí do péče. Magda si ji nemohla vynachválit. Děti u ní zůstaly a bývalému zeťákovi nepomohlo ani odvolání.“

„Píšou tady: Tragická autonehoda. To je divné, že o tom nic nevím.“

„Počkej!“ vykřikla Hamouzková. „Před několika dny psali o nějaké autonehodě v Deníku. Neuvedli jméno oběti, byly tam jen iniciály. Pokud si dobře vzpomínám, psali o ženě V. J. To je ono! Ani se nedivím, že jméno zatajili. Spíš mě udivuje, že o ní nepíšou v bulváru.“

„Bulvár mě nezajímá. Co psali o té autonehodě?“ vyjela netrpělivě Janáčková.

„Srazil ji nepozorný řidič. Neposkytl jí pomoc a z místa nehody ujel. Policejní mluvčí vykládala, že prověřují stopy, ale to oni říkají vždycky. Přece nepřiznají, že toho chlapa nikdy nenajdou.“

„Myslíš, že to udělal chlap?“

„Přece bys nepodezírala ženskou? Chlapi jezdí jako šílenci a vůbec bych se nedivila, kdyby řídil opilý.“

Za zády jim zaskřípaly brzdy a ony polekaně nadskočily. Kousek od nich zastavil autobus a vyhrnul se z něj dav lidí. Všichni na sobě měli zimní svrchníky a byli zachumlaní do šál.

„Chudák paní doktorka,“ pokračovala Hamouzková.

„Doufám, že to bylo rychlé a netrpěla. V novinách psali, že k tomu došlo v noci. Našli ji ráno, protože tu silnici skoro nikdo nevyužíval. Kdoví co tam dělala?“

„Říkáš to, jako kdyby šla na schůzku s milencem,“ vyjekla Janáčková a Nelina sebou vystrašeně škubla.

„A jak můžeš vědět, že nešla?“ prohlásila významně Hamouzková a zatahala za vodítko. „Nelinko, klid.“

„Ty bys riskovala, že přijdeš o tohle všechno?“ zeptala se Janáčková a obě pohlédly na prosklenou vilu za plotem. Byla fungl nová, třípatrová a vypadala jako futuristický experiment hodně odvážného architekta.

„Co vlastně dělá ten její?“

Janáčková ztišila hlas, i když to vůbec nebylo nutné. Kromě Nelinky, která dřepěla na zadku a olizovala si tlapky, tu nikdo jiný nebyl. „Je redaktorem v Kavalírovi. To je nakladatelství, které vydává Hradeckou.“

Hamouzková zbožně vydechla: „Její knížky zbožňuju.“

„Just ji prý kdysi objevil a udělal z ní hvězdu. Hradecká si na něj potrpí a nechce, aby na její rukopisy sahal kdokoliv jiný než on. Umíš si představit, kolik na ní vydělal?“

Dámy se odmlčely a v duchu horečnatě počítaly. Před očima se jim míhaly šeky s ciframi, o jakých se ani neodvažovaly snít.

„Četla jsem o ní ve Vlastě. Vychází jí třicátá knížka. Vášnivé tango. To zní slibně, co?“

Janáčková se ušklíbla. Nic proti Hradecké a jejím slaďákům, ale ona dává přednost hodnotnější literatuře.

„To se tak někdo má,“ povzdechla si Hamouzková a závistivě pohlédla na dům.

Náhle obě polekaně vzhlédly, protože k nim přistoupil temný stín. Pobouřeně si vetřelce prohlédly, symbolicky kývly naondulovanými hlavami na pozdrav a vzdálily se. Janáčková bez ohledu na bolavé kyčle rázovala jako plukovník na vojenské přehlídce a Hamouzková za sebou vláčela vzpírající se Nelinu.

„Babizny jedovaté,“ ucedil vetřelec. Ty by zíraly, kdyby znaly pravdu.

Určitě by je nenapadlo, že Valerie Justová byla zavražděná. Přesně tak. Kdo jiný by to měl vědět než její vrah? Nejdřív byl jejím klientem a potom se stal jejím vrahem. Proč? Inu proto, že Justová mohla být v budoucnu nebezpečná. Kdyby rozjel svůj geniální plán, svědomí by jí nedovolilo mlčet.

Tohle byla jeho první vražda a mile ho překvapilo, jak to bylo snadné. Valerii vylákal z domu a donutil ji, aby na něj čekala na opuštěném místě u městského parku. Předstíral zdržení a pozoroval ji, jak znepokojeně přešlapuje na místě. Po půlhodině čekání to vzdala a vydala se zpátky domů. Když vstoupila do vozovky, nastala jeho chvíle.

Jel rychle a byla tma, takže neměla nejmenší šanci. Policajti si můžou honit triko a pátrat, jak chtějí, ale stejně to nakonec uzavřou jako nehodu. Jeho nikdo nebude podezírat. Vždyť tomu nevěřila ani Valerie. Moc dobře viděl, jak se zatvářila, když zjistila, kdo sedí za volantem.

Valerie se zbavil a ona už ho neohrozí. Je tedy načase si pořádně promyslet, co podnikne dál. Spěchat nemusí, není důvod. Nejdůležitější je pečlivě zvážit, jak bude postupovat. A taky by bylo dobré počkat, až lidi zapomenou na její nehodu. Jak dlouho bude čekat? Řekněme, že několik měsíců.

*** 

O půl roku později 

Jmenuji se Tara, vlastním detektivní agenturu a je mi něco málo přes třicet. Bydlím v rezidenci svého dědečka a nebýt mých bratranců a synovců, řekla bych, že se mám skvěle. Ačkoliv je jich jako psů, jejich celkové IQ není vyšší než IQ průměrného policisty. Takže si umíte představit, jaká je to bída. Dědeček Luigi se do Česka přistěhoval z Itálie, kde úspěšně podnikal. Když odešel na odpočinek, nabídl mi, abych převzala jeho firmu, ale to jsem rázně odmítla.

Paradoxně je dědovým nejlepším přítelem bývalý soudce Vondrák. Ten je čestnost sama a v kuloárech se šeptá, že se několikrát šel udat za to, že překročil rychlost. Je to dobrák od kosti a jeho nejlepší vlastností je, že mě zbožňuje téměř jako Luigi. Starouškové tráví celé dny zavření v knihovně, kam za nimi nesmí nikdo nepovolaný. Výjimkou nebyl ani den, kdy to všechno začalo.

Cestou k dědovi jsem narazila na synovce Olivera, který je z mých příbuzných nejhorší. Oliver se ještě nezbavil utkvělé představy, že se stane vojákem, třebaže se svými duševními schopnostmi by se nejlépe uplatnil u policie. Jako obvykle měl na sobě maskáče a mohutné kanady. Na krku se mu houpaly psí známky a za opaskem měl zastrčené atrapy granátů.

Dnes zřejmě trénoval průnik buší, protože mu z helmy trčely vypelichané větve modřínů a chuchvalce trávy. Vypadal jako idiot, ale na to jsme si už zvykli.

„Nazdar, Taro,“ pozdravil mě, srazil paty k sobě a ukázkově zasalutoval.

Jedna větvička se mu svezla do obličeje a já nemohla pochopit, proč z ní nesundal šišky.

„Hele, Olivere, nemáš něco na práci? Co takhle natrénovat čištění záchodů zubním kartáčkem?“

„Prima nápad, ale dnes pomáhám chlapům v ochrance.“ Představila jsem si naše svalnaté chlápky a opovržlivě jsem si odfrkla.

„Pověřil mě tím děda.“ No to určitě.

„Slíbil, že když se budu snažit, zaplatí mi kurz přežití.“ Luigi byl evidentně v dobrém rozmaru, pokud mu stačila pouze snaha. Vtom jsem si uvědomila, co ještě řekl. Kurz přežití?

„Kurz přežití?“

„Přesně tak,“ potvrdil mi Oliver s blaženým úsměvem od ucha k uchu. „Týden budu přežívat v drsném pralese. Bez ohně a bez jídla. Dokonce nám zabaví i mobily.“

V pralese? Ne že by mi dělalo problém předhodit Olivera nadrženým gorilám, ale děda je o kapánek útlocitnější.

„Dokonce mě tam odveze,“ vychloubal se, zatímco mu šišky putovaly k jeho prasečímu rypáčku.

„Chceš říct, že tě odveze na letiště, ne?“

Oliver se zarazil. Vystrčil jazyk z pusy a chvíli s ním kmital sem a tam. Pochopila jsem, že přemýšlí.

„Odveze mě autem. Říkal, že za dvě hodiny tam budeme.“

Začínalo mi svítat.

„Nejmenuje se ten prales náhodou Boubín?“

Oliver nadšeně přikývl a šiška ho pošimrala pod nosem. Už chápete, co je to za materiál? A tohle tu musím snášet každý den.

„Jdu za dědou, tak nezdržuj.“

„Hlásím, že jsem ho viděl v knihovně. Je tam s ním soudce Vondrák a vyprávějí si detektivní hádanky.“

Abych se ho zbavila, přistoupila jsem na jeho hru.

„Děkuji, vojíne. A teď odchod.“

„Rozkaz!“ zařval a zasalutoval.

Potom se rozeběhl a vyskočil z okna. Au, to muselo bolet. Jestli jsem to ještě neřekla, tak kvůli bezpečnosti máme několik domů, které dědeček střídá, aby ho nemohli překvapit nepřátelé z minulosti. Oliver si zřejmě neuvědomil, že skáče z druhého patra. Polekaně jsem doběhla k oknu. Mé porsche bylo naštěstí v pořádku, a tak jsem pouze zavřela okenice, abych neslyšela Oliverovo kvílení.

*** 

V knihovně jsem našla Luigiho i Vondráka. Pánové si lebedili v lenoškách, popíjeli koňak a pročítali denní tisk. Zatímco dědeček dumal nad grafy v Hospodářských novinách, soudce Vondrák se smál zaručeně pravdivým informacím v bulvárním Kurýru.

„Jaký byl den, Taro?“ zajímali se oba.

Prohlásila jsem, že normálka. Ve skutečnosti jsem se kousala nudou. Sledovala jsem nevěrné manželky a manžílky, hledala zatoulaná psiska a pátrala po puberťácích, co utekli z domova. Myslete si o mně, že jsem cynik, ale není nad pořádnou vraždičku.

„Oliver říkal, že si vyprávíte detektivní příběhy,“ prohodila jsem, aby řeč nestála.

Vondrák se usmál tak, až se mu čelo poskládalo do drobných varhánků.

„Vím o jednom zajímavém případu, který byste mohli zkusit rozlousknout.“

Pokud si Oliver nezpřerážel hnáty sám, udělám to já.

Dědouškové se nudí, ale jak k tomu přijdu já?

„Kdo ten případ vyřeší, dostane slušnou finanční odměnu.“

Vondrák ví, jak na mě.

„Co znamená slušná finanční odměna?“

„Jsem charakter, proto nabízím padesát tisíc korun.“

Výše sumy fascinovala i mého dědečka.

„Dobře,“ souhlasila jsem. „Beru i šeky a dlužní úpisy.“ Vondrák se chraplavě zasmál: „Jen nepředbíhej, Taro. Tohle je opravdový oříšek, nad kterým si dlouhou dobu lámaly hlavu nejlepší právnické mozky v celé zemi.“

Raději jsem to nekomentovala.

„Tak poslouchejte. Nazval jsem to Případ nesmělého fotografa.“

Vyprskla jsem smíchy.

„To zní jako od Gardnera. Bude tam Perry Mason?“

„Žádný Perry Mason tam nebude,“ prohlásil Vondrák dotčeně. „Shodou okolností se ale příběh stejně jako v gardnerovkách odehrává převážně v soudní síni. Hlavním hrdinou je obhájce, který se jmenuje… ééé…“

„Co třeba Havránek?“ navrhla jsem.

Vondrák se na mě přísně podíval, ale souhlasil. „Nu dobře, říkejme mu Havránek. V příběhu vystupuje ještě jeden právník. Soudce, který měl rozhodnout o odsouzení pachatele podezřelého z vraždy. Ten moudrý a spravedlivý muž se jmenoval… ééé…“

„Somrák?“

„Proč zrovna Somrák?“ vyjel na mě.

Pokrčila jsem rameny. „Rýmuje se to se jménem Vondrák. Jen jsem myslela, že… ale to nic.“

„Nejapné poznámky budu ignorovat. Šlo o to, že jistý mladý fotograf byl obžalovaný z vraždy své milenky. Když jsem ho viděl sedět v soudní síni, bylo mi jasné, že tomu nikdy neuvěřím. Stačil pohled a pochopil jsem, že mladík dává přednost mužům.“

„Proč mluvíte v první osobě? To se týká vás?“ zeptala jsem se nevinně a Vondrák se začervenal.

„Chci říct, že soudci… ééé… Somrákovi bylo jasné, že to pachatel neudělal. Podle žaloby byla motivem pomsta. Milenka měla fotografa opustit a on ji v návalu vzteku uškrtil na zahradě domu, kde oba bydleli. Ale soudce Somrák věděl, že kde není motiv, není ani zločin. Věděl to i obhájce Havránek, ale ani jeden netušil, jak to dokázat.“

„A ta zavražděná?“

„Jmenovala se Hana Lukešová a nebylo jí ani třicet. Bydlela s manželem za Prahou, kde Václav Lukeš zdědil vilu s rozlehlým pozemkem. Lukešová byla v domácnosti a starala se o dům, ve kterém pronajímali pokoje. Přes léto měli narváno, ale k vraždě došlo v zimě, kdy u nich bydlel jen jeden podnájemník. A to podezřelý Leopold Vaníček.“

„Proč bydlel zrovna u nich?“

„Dobrá otázka. Dům byl na samotě u lesa a do nejbližší vesnice to bylo několik kilometrů. Vaníček byl umělecký fotograf a plánoval fotit zimní přírodu. U Lukešů bydlel několik měsíců a podle obžaloby se mezitím sblížil se svojí domácí.“

„A Lukeš?“

„Ten měl jiné zájmy. Často nebýval doma, hodně cestoval a měl spoustu pracovních povinností.“

Přimhouřila jsem oči. „A kde pracoval?“

„De facto nepracoval. Byl rentiér. Tedy, to o sobě tvrdil on. Havránkovi se podařilo zjistit, že pracoval v menší bance, kterou vytuneloval. Nahrabal si miliony, ulil je do zahraničí a s manželkou se uchýlil na venkov. Policii chyběly přesvědčivé důkazy a spravedlnost na něj byla krátká. Lukeš nebyl žádný svatoušek, ale v době vraždy byl ve Švýcarsku, kam musel neočekávaně odjet.“

„Proč podezírali zrovna Vaníčka?“ nechápal Luigi.

„Policie našla dva svědky. Bratři Burianové jeli za Lukešem. Jeho nezastihli, zato se jim povedlo na zahradě načapat chlápka, jak se snaží zbavit mrtvoly. Byli od něj přibližně třicet metrů a viděli ho jen zezadu, ale později ho oba identifikovali. Policie během vyšetřování pořídila Vaníčkovy fotky a oni na nich poznali muže, který táhl mrtvé tělo.“

Nějak se mi to celé nezdálo.

„A co další důkazy?“

Vondrák si odfrkl. „Nezapomínejte, že jste v České republice. Fotografovy otisky prstů byly všude, neměl žádné alibi a navíc připustil, že se v době vraždy nacházel na zahradě. Prý fotil jabloně, ale fotkami to dokázat nemohl, protože si nevšiml, že ve foťáku chybí paměťová karta.“

„Takhle stupidní výmluvě bych věřila. Kdyby byl vrah, vymyslel by si něco lepšího.“

„To si říkal i Havránek se Somrákem, jenomže policie i žalobce byli rádi, že mají jasný případ. Navíc kdybyste obžalovaného viděli!“

„A vy jste ho viděl?“ rýpla jsem si.

„Ne! Ale slyšel jsem, že to byl takový ten typ, mouchy, snězte si mě‘. Vypadal zženštile, potil se a ani jednou neskočil žalobci do řeči. Na sobě džíny, uválený svetr a vlastnoručně upletenou oranžovou šálu. Snažil se vypadat úctyhodně, ale marná snaha. Kvůli vyšetřování a soudnímu přelíčení si nechal ostříhat vlasy, kterých se předtím několik let nedotkl žádný holič, ale bylo mu to houby platné.“

„A ti dva svědci? V jejich výpovědi se nenašlo nic, co by Vaníčkovi pomohlo?“

„Naopak. K obhájcově smůle si vybavili i barvu a střih kabátu, který měl mladík na sobě.“

„Prověřila policie jejich důvěryhodnost?“ Vondrák se na mě uznale podíval.

„Policie se neobtěžovala, ale Havránek zjistil, že staršího z bratrů, Jana Buriana, Lukeš připravil o dva miliony. Burian mu několikrát vyhrožoval a prý prohlásil, že pokud mu peníze nevrátí, postará se o to, aby trpěl.“

Nadzvedla jsem obočí.

„Tohle policii nezajímalo?“ Vondrák se ušklíbl.

„Havránek je samozřejmě žádal, aby to prověřili. Zřejmě něco podnikli, aby od něj měli klid, ale proč by se přepínali, když měli případ vyřešený?“

„Předpokládám, že Lukeš kromě manželky nikoho neměl.“

Bývalý soudce pokýval hlavou.

„Takže to mohlo být tak, že šli do vily za Lukešem, jenomže ho nezastihli, protože odjel do Švýcarska. Ale byla tam jeho manželka a Jan Burian se rozhodl, že splní svoji hrozbu. Uškrtil ji a tělo nechal na zahradě, aby ho Lukeš hned po návratu našel. Pak zjistili, že v domě bydlí Vaníček, a rozhodli se, že to hodí na něj.“

„Co ten kabát?“ namítl Luigi.

„Vaníček nelhal. Byl někde vzadu na zahradě a snažil se fotit. Když zjistil, že nemá paměťovou kartu, vydal se zpátky k domu. Ti dva ho zahlédli a napadlo je, že by toho mohli využít.“

Vondrák si významně odkašlal.

„Problém byl, jak tohle dokázat. Jestli chcete vyhrát sázku, musíte prokázat, že to Vaníček neudělal.“

„A jak asi?“ rozčílil se Luigi. „Když si s tím nevěděli rady ani Havránek se Somrákem? Jak dlouho jim vůbec trvalo, než našli důkaz o jeho nevině?“

Vondrák svraštil obočí.

„Dlouho, až moc dlouho. Říkal jsem vám přece, že to bude obtížné. Právě proto je v sázce padesát tisíc.“

„Já bych řekla, že to je naopak velice jednoduché.“ Oba nevěřícně zamrkali.

„Jednoduché?“

„Ale ano. Předpokládám, že pak Havránek předložil těm povedeným svědkům nějaké starší fotky obžalovaného a jim došlo, jakou botu udělali.“

„Fotky? Jako co fotil Vaníček?“ Zaúpěla jsem.

„Fotky, na kterých byl Vaníček s dlouhými vlasy! Nechal se přece ostříhat kvůli procesu a předtím se jeho vlasů několik let nedotkl žádný holič. K tomu připočtěte, že působil zženštile. Pořád nic? Burianové ho neznali a podle výpovědi ho viděli pouze zezadu, když měl na sobě dlouhý kabát. A pak ho identifikovali podle policejních fotek, na kterých už byl, jak předpokládám, ostříhaný nakrátko.“

„Já to pořád nechápu,“ přiznal Luigi.

Můj dědeček je velice bystrý muž, ale jsou chvíle, kdy dokáže být pozoruhodně natvrdlý.

„Jak mohli vědět, že je to chlap, když viděli rozpuštěné vlasy? Kdyby mluvili pravdu, museli by ho považovat za ženu.“

„Padesát tisíc je tvých, Taro. Vyhrála jsi.“

„A ty už konečně přiznej, že jsi nás celou dobu tahal za nohu. Vyprávěl jsi nám případ ze své kariéry, protože soudce Somrák jsi ty.“

„No dobře, odhalil jsi mě,“ připustil Vondrák. Poté se k našemu úžasu vymrštil z křesla a chvátal pryč. „Na okamžíček mě omluvte, musím si něco vyřídit.“

„Kam šel?“ zeptal se Luigi nechápavě, když za Vondrákem zapadly dveře.

Rozesmála jsem se.

„Šel telefonovat obhájci Havránkovi, který se ve skutečnosti jmenuje Hrdlička.“

Pomalu mu to docházelo. „Cože? On neznal řešení?“

„Ne, neznal. Zaplatil mi padesát tisíc za to, abych to vyřešila.“

„To je ale pacholek! Až se vrátí, něco mu řeknu.“

„Nebudeš muset. Tipuji, že právě teď mu jeho synovec říká, že jsem s ním dneska strávila velmi podnětné dopoledne. Poradila jsem mu to samé, co Vondrákovi. Jen s tím rozdílem, že jsem po něm nechtěla ani korunu.“

*** 

Vtom se otevřely dveře a v nich se zjevila Oliverova šišatá lebka a pohupující se psí známky. Maskáčovou kombinézu měl potrhanou, obličej plný šrámů a helma s místní vegetací chyběla úplně. Dokulhal k mému ušáku a obřadně mi položil na kolena balíček v lesklém papíře.

„Tohle ti přišlo.“ Dárek? Super!

„Tak to rozbal,“ pobídl mě děda.

Roztrhla jsem papír a z něj vyklouzla tlustá knížka v pevné vazbě. Nechápavě jsem zazírala na obálku. Proč mi někdo, u všech všudy, posílá romantické čtivo?

„Co to je?“ zeptal se synovec.

„To je kniha, Olivere,“ poučila jsem ho.

Oliver bázlivě ustoupil, jako kdyby se bál, že je vzdělanost nakažlivá.

„V obale ještě něco zůstalo,“ upozornil mě.

„Tak si to nech,“ prohodila jsem bez zájmu.

„Belgické pralinky,“ zajásal. „Ty mi chutnají.“ A co ti nechutná? Pomyslela jsem si jízlivě.

Oliver se nežinýroval a narval si jich do chřtánu hned několik. Zadoufala jsem, že mi někdo poslal otrávenou bonboniéru.

„Tadyu je eště něuco,“ zamumlal s plnou pusou a podal mi kartičku z tvrdého papíru. Růžovou a navoněnou.

„Budu ráda, když přijmete mé pozvání a strávíte několik dní v mém skromném příbytku v Bukačově. Vaše Sofie Hradecká,“ přečetla jsem nahlas.

Sofie Hradecká?

Luigi ukázal na knihu a konečně mi to došlo. Na fuchsiovém podkladu bylo starodávným písmem vytištěno jméno autorky. Ano, mohla jsem si toho všimnout sama, ale kdo by věnoval něčemu takovému pozornost, když celou plochu zabíral obrázek atraktivního páru sedícího na koni?

Muž měl tmavé dlouhé vlasy, lascivní úsměv a přes skotský kilt mu visel široký meč. Jeho zrzavá společnice se k němu vyděšeně tiskla a za její úbor by se nemusela stydět leckterá kurtizána. Majestátní hřebec se vzpínal, od tlamy mu létala pěna a jeho zpocený trup se leskl jako Oliverovy vojenské botky.

„Láska na vřesovišti?“ Oliver se chlípně zachechtal a nacpal si do pusy další várku pralinek.

Když jsem viděla, jak na sebe s dědou pobaveně pomrkávají, rozhodla jsem se, že mi menší dovolená v Bukačově neuškodí. Těšila jsem se na dny plné pohody a vybraných lahůdek. Se svou hostitelkou povedu inteligentní debaty o literatuře, a když bude stát štěstěna při mně, vyhnu se domácím třenicím.

Jak asi tušíte, realita byla úplně jiná.

*** 

Vyrazila jsem za svítání. Na sedačku spolujezdce jsem si připravila mapu a v duchu si prošla seznam věcí, bez kterých se neobejdu. Kufry byly plné džínů a bílých košil a pro jistotu jsem přibalila i několikery šaty. K lodičkám s vražedně vysokými podpatky jsem přidala pohodlné tenisky, ačkoliv jsem si umínila, že pokud to půjde, vyhnu se veškeré fyzické aktivitě.

Má zásoba kosmetiky by v luxusní parfumerii zabrala několik poliček, a když jsem viděla, jaké obtíže má šéf naší ochranky s tím, aby uzvedl kosmetický kufřík, napadlo mě, jestli jsem to náhodou nepřehnala. Přihrádka s fénem, žehličkou a kulmou se vyboulila jako břicho nastávající maminky, ale jak jinak zkrotit mé kudrny? Protože jsem nejela k případu, usoudila jsem, že budou stačit jen tři zbraně.

U brány jsem zamávala do kamer a poté sjela serpentinami do města. V centru bylo mrtvo, proto netrvalo ani dvacet minut, než jsem se ocitla na dálnici D8. Těšila jsem se, že si zahraji na honěnou s rozhrkanými lidovými vozítky, ale směrem na Prahu se šinulo jen několik kamionů. Po půlhodině jsem odbočila a nechala se vést cedulemi, které mi oznamovaly, že Bukačov je odsud čtyřicet kilometrů. Přiznám se, že okolní krajina mě trochu děsila. Nejdřív jsem minula skládku, nad kterou kroužily vrány, a potom jsem vjela do průmyslové zóny. Podivně to tam zapáchalo, třebaže ani jedna z šedých a stříbrných krabic nevypadala jako chemička. O několik kilometrů dál jsem se ocitla v tak neútěšném prostředí, až jsem litovala všechny místní.

S náladou na bodu mrazu jsem minula oprýskanou ceduli Bukačov. Profrčela jsem kolem motorestu a za ním jsem zahnula doleva. Na odpočívadle parkovalo několik karavanů a dvě auta s kajaky na střeše. Projela jsem lesíkem se zakrslými borovicemi a hustým borůvčím a potom…

Potom jsem vykřikla překvapením.

Bukačov vypadal jako z pohádky. Na kopci stál hrad s vysokou věží a zubatým cimbuřím a pod ním z mlžného oparu vystupovaly červené střechy rodinných domků. Okouzleně jsem hleděla na malebné městečko plné nízkých vilek, bílých plotů a pokroucených stromů. Uprostřed města se nacházelo několik jezírek a nikde jsem nezahlédla ani jedno jediné nákupní středisko nebo panelák.

Cestou k domu Sofie Hradecké jsem si pročítala poznámky o její rodině. Inu, znáte to. Zvyk je železná košile. Sofii bude za pár dní šedesát a už dvacet let je vdova. V domě žije se čtyřmi dcerami, které si kdysi vzala do pěstounské péče. Nejmladší dceři je třicet tři let, jmenuje se Nikola Jirásková a pracuje jako překladatelka. Je svobodná a stejně jako její sestry bezdětná.

O dva roky starší Věra Šimková pracuje v okresní knihovně a je tři roky provdaná za Radka Šimka, který podniká. V čem? To jsem zatím nezjistila a vůbec bych se nedivila, kdyby jeho podnikání bylo na hraně zákona. Jindřišce Váchové je osmatřicet a je půl roku rozvedená. Nejstarší je Milena Havířová. Pracuje jako odborná asistentka na katedře bohemistiky a je provdaná za Arnošta Havíře. Nedávno oslavila čtyřicítku a s manželem jsou spolu dvanáct let.

Zarazilo mě, že se obě provdané sestry neodstěhovaly do svého. Milují matku tak moc, že ji nechtějí opustit? Nebo jsou na tom finančně špatně a nemůžou si dovolit vlastní bydlení? Hlavně mě zajímalo, co na tohle uspořádání říkají jejich manželé. Do cíle jsem dorazila krátce po desáté hodině, protože jsem se zastavila v kavárně na snídani.

Slavná spisovatelka bydlela v části Bukačova, kterou starousedlíci s ostnem žárlivosti označovali jako lepší čtvrť. Od hovorné servírky jsem se dozvěděla, že domy jsou tu k mání za desítky milionů. Co domy, tohle byly hotové paláce! Všechny hýřily pastelovými barvami a obklopovaly je pozemky tak rozlehlé, že jsem neviděla na jejich konec. K základní výbavě patřily bazény, tenisové kurty a golfová hřiště.

Chodníky byly čisté, silnice opravené a trávníky posečené. Ulicemi procházeli usměvaví strážníci a dbali na to, aby daňové poplatníky z horních deseti tisíc neotravovali páchnoucí bezdomovci nebo zatoulané kočky. Zahlédla jsem několik pěstěných paniček se svými psíky a věřte mi, že všichni hafani měli rodokmen delší než anglická královna.

Protože jsem v něčem podobném vyrůstala, cítila jsem se tady jako ryba ve vodě. Své porsche jsem zaparkovala u vysoké zdi porostlé břečťanem a vystoupila. Zastínila jsem si oči a zaostřila na avizovaný skromný příbytek Sofie Hradecké. Vždyť tohle je zámek! Zámek se spoustou oken a okének a několika střechami ve tvaru písmene V. Ze zdí vyrůstalo množství věžiček, nechyběly střílny a na jednom z komínů hnízdili čápi.

Už takhle to bylo značně odpudivé, ale nejhorší byla brčálově zelená barva. Došla jsem k secesní bráně s železnými lekníny a zjistila, že není zamčená. Vjela jsem dovnitř a ocitla se v království růží. Jinak se to říct nedá. Růže byly prostě všude. Cestu k domu lemovala růžová alej a tisíce růží se plazily po všem, co čnělo do výšky. Okupovaly všechny záhony a jiné květiny neměly proti jejich invazi nejmenší šanci.