Jaroslava Černá

Vraždy z vášně

Román o svaté Ludmile a svatém Václavovi

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslava Černá, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8376-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8377-4 (mobi)

PŘEDMLUVA

Legenda o svaté Ludmile a jejím vnuku svatém Václavovi stále žije a prolíná se dějinami českých zemí.

Autoři legend však neměli v úmyslu vyprávět reálný příběh. Chtěli poskytnout svědectví, že jeho hrdina je obdivovaným budoucím světcem, nositelem víry a mučedníkem. Legendy zůstanou vždy sepsanými tak, aby tvořily budoucnost a byly poplatné panovníkům a především církvi.

A právě níže vyjmenované legendy, následné záznamy v kronikách a rozbory současných historiků se staly inspirací následujícího příběhu českých světců Ludmily a Václava, známých a uctívaných po celém světě.

První staroslověnská legenda o svatém Václavu

Legenda Crescente fide

Kristiánova legenda

Gumpoldova legenda

Laurentinova (Vavřincova) legenda

Druhá staroslověnská legenda o svatém Václavu

Kosmova kronika

Kronika saského Widukinda

UKÁZKY INSPIRACE SVATÝM VÁCLAVEM

Slavný pražský magistráte, sděluji ti s bolestí,

že to déle nevydržím na Václavském náměstí.

Službu mít na Václaváku, to je práce nemilá,

už mi z toho zpitoměla i ta moje kobyla.

Když tu každý jenom žvaní a nikdo nic nekoná,

vykašlu se také na to, abych dělal patrona.

(Úryvky z písně Karla Hašlera z roku 1921)

Když ti Němci humpolácky žvaní, banda pitomá,

vykašlu se já vám na to, abych dělal patrona.

(Variace z doby protektorátu)

Svatý Václave,

volá tě tvůj lid:

vrať své zemi požehnání,

vrať svým dětem klid!

(Josef Václav Sládek v roce 1928)

Jak krátce jsem, chudák, žil,

za co jsem svůj život položil?

Košile má je drátěná,

církevním zlatem zdobená.

Kopí se mi v ruce chvěje,

kam jen ten váš život spěje?

Těžko na koni se mi sedí,

od slzí zrezlo mi na přilbici hledí.

Nedoufejte, je to na vás,

já už z koně neslezu,

hlídám, aby moje noha svatá,

do hnijícího nezabředla bláta.

Hořce by plakala a moc se divila,

babička moje, svatá Ludmila.

Já jsem jen pouhá socha, symbol váš,

jak jen, prostý člověče, pravdu od lží rozeznáš?

(Jaroslava Černá v roce 2017)

Blížilo se svítání.

Osamělá mladá žena na pahorku nad osadou se pomalu zvedla ze strnulého sedu a protáhla si ztuhlé nohy.

„Jako by svítání začínalo zatím pouze kolem mě, ve mně,“ zašeptala a pak už jí vlastní myšlenky proudily myslí jako klidná čistá voda.

Jak moudrá je příroda a jak hloupý člověk, který jí chce vládnout. Vždyť svítání pokaždé přichází bez našeho přičinění. Každá změna nezávislá na člověku je tak přirozená. Den se neptá, zda může ovládnout tmu, jaro nepřemýšlí, jestli už je čas orat zemi a zasít zrno. V každé noci je příslib nového rozednění, v každé zimě je počátek jara, úrody a hojnosti.

Proč tedy člověk, který vládne rozumem, nedokáže přijímat přirozený běh věcí? Proč lpí na starých zvycích a tak těžko se přizpůsobuje všemu novému?

Vždyť tak jako noc přechází v den a tma ve světlo, stejně tak minulost prostřednictvím přítomného okamžiku tvoří a ovlivňuje naši budoucnost. A stejně tak musí projít přirozenou změnou víra lidu ve svá božstva. Je čas otevřít srdce něčemu většímu, laskavějšímu a všeobjímajícímu, co dává smysl, nehrozí, neubližuje a nestraší pomstou za sebemenší selhání.

Ludmila si lehounce povzdechla, opřela se zády o mohutný kmen lípy a nechala myšlenky dále proudit otevřenou myslí. Náhle cítila svoji novou víru jako pevnost dubového kmene, jako stálost hory, na kterou večerní tmou vyšlapala. Novou víru cítila i jako vůni lipové koruny, která jí pro dnešní noc poskytla ochranu. Kmen oporu a mohutné kořeny někde v zemi pod jejíma nohama pocit sounáležitosti s přírodou a celým světem.

„Proč bych se měla vzdávat svěžesti pramenitých vod, když právě voda je prostředkem svatého křtu?“ položila si žena tichou otázku a hned na ni v duchu dostala odpověď:

Mezi naší starou vírou v pohanské bohy a novou vírou v Boha jediného přece není rozdíl. Vždyť po dle Metodějova učení je příroda součástí Stvořitelova díla. Pak naši staří bohové, stejně jako my lidé, jsou dětmi Božími. Naše pohanská víra se tedy přirozeně otevírá něčemu většímu a všechny nadpozemské bytosti, víly, divoženky, ochránci stromů, hvozdů, vod, skal i ohně spojí své bytí pro Boha jediného. Ano, potřebujeme své ochránce, protože nerozumíme zákonům přírody. Vzýváme a oprašujeme představy o bozích zhmotněné v soškách uplácaných z hlíny, vyřezaných ze dřeva nebo si jejich podobu raději necháváme v hrůze schovanou za blesky, hromy, bouře, povodně a nečekané pohromy.

Síla přece není ve zhmotnění našich bohů a představě o jejich podobě, ale ve víře, že jsme součástí Božího díla a věříme ve smysl našeho společného bytí a žití.

A já už se nechci bát pomstychtivých pohanských bohů. Potřebuji věřit v lásku a soucit toho jediného, který dává smysl všemu našemu nelehkému žití.

Ludmile se vybavila chápající laskavá tvář otce Metoděje zdobená vráskami jako jemnou pavučinou, ale také hlubokými rýhami svědčícími o dlouhém životě plném zkoušek. Snad i do duše nositele nové víry je vepsáno všechno dobré a neměnné, co má předávat dále.

Žena sklonila hlavu k nohám, zahleděla se na své pevné kožené sandály, ale jejich pohodlí nevnímala.

V blednoucí noci se domky, stromy i kostelík v údolí pod návrším vynořovaly z šera nejprve svými obrysy. Kdyby Ludmila v této chvíli vnímala svaté místo pod návrším, rozeznala by i příbytek, kde ještě jistě spí kníže Bořivoj, její manžel.

Nová víra? Nový Bůh? Pousmála se. Vždyť to je pouhá představa. Metodějův Bůh přece není nový. A jak velký je to Bůh, když stojí na počátku chvíle zrození, okamžiku, od kterého počítáme plynutí času, počet let již devátého století. Jak velký je to Bůh, když stojí na počátku víry tak silné, že pro ni křesťané v dalekém Římě umírali na kříži a s jeho jménem na rtech prolévali krev ve lvích tlamách v naději na vzkříšení.

Jde pouze o to, co může nabídnout českému lidu. Dá nám více, než nabízí pohanští bohové, které jsme si uhnětli z hlíny a můžeme je pohladit, oslovit nebo jim vyčítat nezájem? Stane se víra lidu v nového Boha láskou a bude jim nadějí?

Příchod svítání byl stejně nevyhnutelný jako svítání nové víry v chvějící se Ludmilině duši.

Není cesty zpět, není možnost vracet se pouze ke starým bohům. Je pouze jediný směr, cesta k jednotě člověka s Bohem křesťanů, k vědomí, že víra v Boha jediného je vírou ve všechno živé, co jsem dříve uctívala jako božstva, jako moc přírody, která si zahrává s našimi životy. Ať Bůh jediný je tedy vládcem nejen všeho živého kolem nás, ale také našich duší a životů. Ať nás vede k lásce, dává nám naději, nehrozí, ale odpouští.

Ludmila se zahleděla do jemného mlžného oparu v údolí. Budou-li naše duše čisté, pak láska nového Boha bude bezbřehá. Ale najednou, aniž by mohla příval citů ovládnout, se rozplakala. „Copak my, lidé, máme čisté duše?“ ptala se ticha přibývajícího dne a zahleděla se k nebi. „Pak tedy, Kriste, měj s námi slitování a pomni, že jsme chybující hříšníci, kteří se ale nikdy nepřestanou snažit žít podle tvých přikázání.“

A náhle se stalo něco, co kněžna Ludmila neočekávala. Přišla jí na mysl modlitba a ona se začala hlasitě modlit: „Otče náš, jenž jsi na nebesích…,“ pomalu a srozumitelně pronášela procítěná slova a přesně věděla, že ten, kdo jí naslouchá, ji taky slyší a ví, že její víra už není pochybující, ale pevná jako návrší, na kterém stojí, zakořeněná jako mohutná lípa, o kterou mo hla opřít záda a jejíž kořeny sahají hluboko do půdy pod jejíma nohama, kam ona nikdy nedohlédne.

„…a zbav nás od všeho zlého. Amen.“ Ludmila se sklonila a pokřižovala se s takovou samozřejmostí, jako by tu modlitbu pronášela denně, přestože dnes ji pronesla hlasitě a pro svého nového Boha poprvé. Poprvé ji procítila, poprvé vnímala její obsah a poprvé věděla, že ten jediný a všeobjímající Bůh jí uvěřil.

Slunce se nečekaně vyhouplo nad východní obzor a jako zázrakem rozeznělo krajinu ptačím zpěvem, bzukotem včel v koruně rozkvetlé lípy a tlukotem srdce české kněžny Ludmily.

Mladá žena se nadechla vlahé vůně rána, otřela si slzy a vděčně svému Bohu za ten dar procitnutí poděkovala.

Jak slunce stoupalo, stíny se krátily, ale směr jí ukazovaly. Usmála se. Klidná, uvolněná a smířená se rozběhla tam, kde se možná už probudil muž, kterého jí přisoudil osud. Urostlý a statečný Bořivoj, kníže přemyslovského rodu Slovanů a českých zemí.

KAPITOLA 1

Začátek března roku 873

„Vítej na mém sídle, pane vévodo. Cesty jsou bezpečné?“

Slavibor, rozložitý muž s rukama založenýma na prsou, si zkoumavě prohlížel příchozího. Vévoda rodu Pšovanů nechtěl dát před Hostivítem, přemyslovským knížetem, najevo sebemenší zaváhání či obavy z návštěvy, která měla přinejmenším dva měsíce zpoždění.

„Cesty jsou konečně sjízdné, ale o bezpečí nemůže být řeč,“ zazněla stručná a jasná odpověď Hostivíta.

„Vím,“ pokýval konečně souhlasně Slavibor.

„Přívaly sněhu a mrazivé dny ti zabránily přijet na mé pšovanské hradiště dříve, přestože jsem pochopil, že starosti, které tíží tvoji hlavu, jsi se mnou potřeboval projednat už dříve.“

„Tak, pane vévodo,“ souhlasil Hostivít, „mám toho na srdci hodně. I když jsem se ke společné řeči rozhodl už o Vánocích, věř, že jedinou příčinou, proč muselo být naše setkání odloženo, bylo počasí, ne neúcta ke tvému postavení a rodu.“

„Pak tedy jednejme.“ Slaviborův mrazivý pohled znatelně roztál, napětí mezi mocnými muži povolilo a oba se konečně posadili za hrubý dubový stůl. „Je mi ctí, že nás navštívil tak mocný kníže z rodu Přemyslovců,“ otočil Slavibor a zahleděl se na Hostivíta pohledem spíše zvědavým než jako vždy plným obav.

Oba muži se krátkou chvíli prohlíželi. Hostivít jako by se náhle potřeboval ujistit, že jeho rozhodnutí a plány jsou správné, že spojenectví s mužem, který se usadil naproti němu, je tou správnou cestou. Slaviborova zarostlá tvář mu mnoho říct nemohla. Naštěstí oči, i když pod huňatým obočím, konečně vyzařovaly jakousi touhu po smíru a porozumění. Bohaté vlnité vlasy sahající až na ramena se hned pod ušima spojily s vousem a rozeznat je od sebe bylo možné pouze podle rozdílné bělosti šedivějších pramenů.

Slavibor už má svůj věk, snad proto ta vstřícnost, snad z něho konečně promlouvá moudrost a pochopení zkušeného muže, a ne zlost a rozpínavost vládce Pšovanů, pomyslel si Hostivít a zvažoval, jaké téma k hovoru zvolit nejdříve, aby popudlivého Slavibora hned nevyprovokoval k hádce.

„Vážím si, mocný vévodo, tvé moudrosti, kterou vládneš svému národu Pšovanů,“ začal promlouvat s rozvahou přemyslovský kníže, aniž by si všiml, že muž sedící naproti němu lehce nesouhlasně trhnul hlavou. Jenže ho prozradilo zachvění tenké namodralé stužky zapletené do jeho hrubých vousů a přesahující jejich délku až na mohutná prsa.

„Náš rod je stejně mocný a oběma nám přísluší titul knížete,“ zavrčel Slavibor výhružně. „To jen tví dědové si vytvořili legendu o svém prapůvodu a právu na vládu nad územím českých zemí. A kdo ví, možná právě moji předkové, Bílí Srbové z východních zemí, zde byli dříve a právo na vládu nad všemi kmeny mám já!“

„Mocný kníže,“ Hostivít mírně sklonil hlavu, „nepřišel jsem se dohadovat a dělit naše území, tak jako vždy v minulosti. Nepřišel jsem se dohadovat ani o původu a příchodu našich předků na území, kterému oba vládneme.“ Hostivít se odmlčel. Potřeboval se uklidnit, uvědomit si, že se nechce jako obvykle nechat vyprovokovat hádavým a přímočarým Slaviborem k malicherným slovním přestřelkám. Stejně vždy končily vystřelováním jedovatých slov jako špatně mířených šípů nenávisti a nezáleželo na tom, který z nich byl výřečnější.

Hostivít si byl jistý, že jednou, a nebude to v až tak daleké budoucnosti, bude celým českým zemím vládnout jeho přemyslovský rod, protože jeho prapředek praotec Čech dal zemi jméno i historii, mýty, rituály a obřady, které všemu lidu pomáhají vybřednout z chaosu a tmy. A věděl, že to v jeho žilách proudí krev Přemysla Oráče, prvního vladyky, proto nikdo jiný vládnout nemůže. Nikdo jiný nemá tolik zděděné moudrosti a schopnosti vládnout Čechům z knížecího stolce než potomek Přemyslovců.

Hostivít zvedl k Slaviborovi zároveň s pohledem otevřenou pravou dlaň na znamení míru.

Dej svému protivníkovi nejprve to, co chce on, a pak teprve dostaneš to, co potřebuješ a čeho chceš dosáhnout ty, vybavila se mu věta, kterou se řídil jeho otec a otec jeho otce.

„Nikdo z nás přesně neví, jak hluboká je minulost našeho lidu, ale jsi moudrý vládce a můžeme tak společně ovlivnit budoucnost našich národů,“ řekl nakonec Hostivít.

Modrá Slaviborova stužka zapletená ve vousech se lehounce zachvěla, souhlasné pokývání bylo znatelné.

Musím postupovat obezřetně, ani slovem vznětlivého vévodu nepopudit, měl Hostivít neustále na mysli a rozvážně promlouval: „Naše území a hradiště jsou obklopena nejen stálými horami, ale hlavně nestálými poměry a sváry v okolních zemích. Velkomoravský kníže neustále válčí s Franky a Germány, hordy Maďarů pomalu ale jistě dobývají území na jih od našich hranic. A proslýchá se, že divocí Avarové ohrožují všechny.“

Slaviborovo husté obočí se stáhlo ke kořeni zvrásněného nosu a naježilo se: „Jsme bojovný národ a ubráníme své území.“

„Jistě, to ví každý, stejně jako se mluví o tvé síle a statečnosti,“ souhlasil Hostivít. „A právě proto jsem zde. Bylo by mi ctí být spojencem tak mocného vládce, jako jsi ty, kníže Slavibore.“

Vládce Pšovanů hned neodpověděl, pouze se samolibě rozvalil na mohutné dřevěné židli.

Lichotky zabraly. Hostivít se musel bránit stejně samolibému úsměvu, aby se neprozradil.

„Buďme spojenci! Postupujme společně proti všem nepřátelům, navzájem si pomáhejme! Vždyť jsme sousedé, a když se v nouzi podpoříme, bude i naše síla dvojnásobná!“

Na Slaviborově čele se objevila hluboká rýha zamyšlení, která svědčila o nedůvěře. Hostivít ale rychle pokračoval: „Spojíme své rody. Můj syn Bořivoj dávno dosáhl plnoletosti a vím, že i tvá dcera Ludmila je ve věku, kdy by mohla svůj život spojit s mužem, být mu manželkou a matkou potomků obou našich rodů.“

Ze Slaviborova překvapeného výrazu bylo zřejmé, že něco takového nečekal. Náhle zkoumavým pohledem pátral ve tváři svého protivníka. Po chvíli mu ruce vylétly a s mocným plácnutím dopadly na desku stolu, zároveň se nečekaně hbitě vymrštil ze židle.

Hostivít se snažil zůstat klidný. Přejel pohledem mozolnaté klouby a hrubé nehty orámované černou stopou špíny. Pak tiše dodal: „Je to můj návrh ke smíru a spojenectví našich rodů. A věř, mocný kníže, že naše přátelství může přinést pouze dobro a novou sílu pro naše potomky i lid, kterému vládneme.“

Slavibor se napřímil, znova si založil ruce na prsou a ráznými kroky měřil místnost.

Pak se zastavil a pátravě se zahleděl na Hostivíta. „Něco takového… taková troufalost!“

A přemyslovský kníže v duchu jásal. Pochopil, že jediné, co vévodu rozzlobilo, je skutečnost, že tak jednoduché řešení nenapadlo jeho samotného.

„Na tobě je, kníže Pšovanů, abys svým moudrým rozhodnutím ovlivnil budoucnost své dcery a národa. Já se podřídím tvému přání, ať je jakékoliv,“ pronesl Hostivít promyšleně. Věděl, co říká, věděl, co dělá, a znal svého protivníka. Když teď ustoupím ze své hrdosti, více získám, pomyslel si a oddaně se zahleděl do Slaviborovy neproniknutelné tváře skryté za hustým porostem.

„Nespěchejme,“ pokrčil Hostivít mírně rameny. „Jistě se potřebuješ poradit s radou stařešinů a vyslechnout jejich názor.“

„Nic takového!“ vylétlo z vévody. „Já sám rozhodnu, kdy a kde budou spojeny životy našich dětí.“

„Podřídím se tvému přání, vždyť Ludmila je tvá jediná dcera.“ Hostivít věnoval budoucímu příbuznému obdivný pohled a snažil se, aby ani v nejmenším nebylo znát, jak si vydechl. Jak je snadné dosáhnout toho, co chceme, když dokážeme použít vhodná slova.

O hodinu později

„Tys věděl, že budu se sňatkem souhlasit, je to tak?“ Slavibor si otřel mastné rty a vousy hřbetem ruky, hodil kost netrpělivě slintajícímu psovi u krbu a hlasitě si říhl. „Jak jsi chytrý,“ zašklebil se spokojeně a pokynul chlapci se džbánem, aby jim dolil pivo do pohárů. „Počkej!“ zarazil sebe i roztřeseného číšníka a spiklenecky se sklonil k novému příteli. „Při tak výjimečné příležitosti si musíme připít lepším mokem. Už jsi ochutnal víno? Nápoj bohů z jižních zemí?“ Než stačil Hostivít přikývnout, Slavibor vysvětloval: „Už před dvěma lety se nápoj dostal do našeho sídla z Velké Moravy, když se u nás zastavili kupci na své cestě do severních zemí. Je lahodný a zlepšuje náladu, uvidíš, hned se nám bude jinak jednat.“

Hostivít nedal v nejmenším najevo, že na jeho dvoře už se víno dávno popíjí, dokonce mu velkomoravský kníže poslal darem sazenice vinné révy a jeho zahradníci se pilně učí z bohatých hroznů vyrábět lahodný nápoj.

„Na naše přátelství!“ zaburácel Slavibor hlasitě. Poháry zazvonily. Zatímco Hostivít ochutnával trpké husté víno, jeho nový přítel do sebe obsah poháru obrátil na jeden zátah.

„To je jiná chuť, co říkáš? S nakyslým pivem se nedá srovnávat.“

„Velmi lahodné, chystáš se ho i pěstovat a vyrábět? Podmínky na jižních svazích tvé země jsou příznivé… Na budoucnost našich dětí a našich národů!“ Hostivít rychle zvedl pohár, aby zamluvil své zkušenosti s pěstováním vinné révy. „A co tvá dcera, bude se sňatkem souhlasit?“ popíchl rozjařeného muže už tak rozehřátého jídlem a popíjením, že si dokonce musel sundat svůj mohutný kožich. Přesto se mu čelo lesklo potem a kapky z tváří zvolna stékaly do vousů.

„O ničem nepochybuj!“ Slavibor bouchl do stolu. „Má dcera je poslušná a…,“ naklonil se k Hostivítovu uchu, „a čistá, mužem nedotčená.“

„Je dcerou mocného a velkého otce,“ přikývl spokojeně Hostivít, ale Slavibor už ho neposlouchal. „Zavolejte moji dceru Ludmilu!“ přikázal stroze.

Za krátkou chvíli se Hostivít spokojeně zahleděl do hrdé tváře dcery svého společníka. Překvapilo ho, jak je vyspělá a klidná. I pod volnými lněnými šaty bylo možné tušit zaoblené ženské tvary, přestože dívka dosáhla sotva čtrnácti let.

„Do roka se provdáš za knížete z rodu Přemyslovců,“ zaznělo bez šance na odpor a Ludmila zvedla oči. Zahleděla se na Hostivíta.

Bohové, chraňte mě před vilným starcem, zachvěly se jí rty. V okamžiku, kdy se jejich pohledy setkaly, Hostivít rychle pochopil.

„Můj syn Bořivoj po mně brzy převezme vládu. Pokud ty, dcera mého přítele, spojíš sňatkem svůj život s naším budoucím knížetem, síla našeho lidu se znásobí, oba naše rody tím získají jistotu do budoucnosti.“

Dívka si znatelně oddechla. Na chvíli přivřela oči a snažila se ovládat, aby nedala najevo rozechvění po vyslovení jména Bořivoj. Nikdy mladého dědice knížecího stolce Přemyslovců neviděla ani nepotkala, ale tolik toho o statném a odvážném mladíkovi slyšela. „Jistě otče,“ pronesla rychle pouze to, co chtěl otec slyšet, a přála si, aby ji hned propustil a ona mohla o samotě snít o nečekaném návrhu.

„Můžeš odejít a začni chystat výbavu.“ Slavibor se už na dceru ani nepodíval, pouze mávl rukou a dodal směrem k otci ženicha: „Tak velkolepý a bohatý svatební průvod, který doprovodí nevěstu ke tvému dvoru, ještě nikdo z tvého rodu neviděl!“

„Jsi velkorysý panovník,“ pronesl Hostivít a tentokrát svůj obdiv myslel vážně. „Naši potomci a jejich synové budou velkými panovníky,“ dokončil hrdě a sledoval, jak se modrá stužka ve Slaviborových vousech spokojeně zachvěla a ruka s pohárem vylétla vysoko nad jeho mohutnou orosenou tvář. „Do roka a do dne!“

KAPITOLA 2

Polovina léta 873

Ludmila zamířila do polí. Potřebovala rozptýlit hlavu plnou myšlenek na budoucnost. Vždyť na jaře příštího roku, při oslavách jarní rovnodennosti, bude její ruka i život spojený s mužem, mladým knížetem Bořivojem! Ludmile se zachvělo srdce i nitro, jako vždy, když snad pouze v duchu pronesla to krásné jméno muže, kterého jí určil osud a otcové.

Šťastná ve svých představách a myšlenkách na svého vyvoleného si nepovšimla, že se k ní pěšinou mezi sadem a loukou, za kterou se rozprostírala první políčka s obilím, blíží skupina vyděšených hospodářů.

„Paní!“ poklekla před ní jedna z žen.

Ludmila se zarazila. „Vstaň, ženo, a řekni… řekněte,“ zvedla hlavu k ostatním, „co se stalo?“

„Paní, vždyť víš, sucha jsou už dlouho a klasy chřadnou. Úroda bude bídná. Potřebujeme déšť, vláhu, a hlavně požehnání a ochranu od našich bohů proti neúrodě a hladomoru.“

Strach, který ovládl vyděšené sedláky a jejich manželky, se přenesl na Ludmilu v podobě velkého smutku, ale náhle se v ní vzedmula síla jako vlna velké vody, která by byla pro všechnu úrodu buď další pohromou, anebo záchranou.

„Pak můžeme udělat pouze jediné,“ usmála se na klečící ženu a podala jí ruce. „Zítřejší noc nadejde novoluní a není lepší čas na rituál oborávání. Ty,“ promlouvala k ženě, která s nadějí v očích konečně povstala z pokleku, „ty svolej ženy, které mohou pomoci, a pak máte úkol nejdůležitější. Najděte obětní zvíře. Sejdeme se zítra po setmění u východní brány.“

„Paní!“ Teď před Ludmilou poklekl nejstarší z mužů a ona věděla, že jeho vděk musí přijmout. Nechala si políbit obě ruce a pronesla slib:

„Neobávejte se. Obětujeme našim pohanským bohům, ochráníme úrodu i životy.“ Jen to, co jí běželo hlavou, nahlas neřekla.

Letošního roku to bude naposledy, co povedu rituál oborávání. Jsem sice dcerou pšovanského knížete a společně s Bořivojem budeme vládnout oběma rodům, ale obětování pohanským bohům při chystaném rituálu mohou provádět pouze panny, nebo neplodné ženy. Tak je dáno, tak to bohové chtějí. A příští rok? Snad se najde dívka nedotčená mužem, která převezme můj úděl.

Ludmila se obrátila k odchodu. Do zítřejší noci je málo času. Je nutné naklonit si na svoji stranu hodně božstev, očistit sošky z kamenů, hlíny i těch vyřezaných ze dřeva, obětovat jim ze svého stolu i srdce a až do zítřejšího soumraku se k nim modlit a prosit je.

Noc novolunní

„Všechny jste čisté, nebo neplodné?“ pátrala Ludmila v obličejích žen, přestože tma jí to příliš nedovolovala.

„Všechny, paní,“ ujistily ji ženy sborem. Nedokázaly podvádět, protože by tím ohrozily životy všech v hradišti Pšovanů.

„Pak můžeme začít,“ zašeptala Ludmila pokorně a dala znamení prvním šesti ženám, aby se chopily pluhu. Všechny byly mladé a krásné a žádná neváhala zbavit se šatů, aby stály před mocnými bohy tak, jak je oni sami stvořili. Panenské dívky se rozdělily do dvojic, zapřáhly do pluhu a po chvíli se zem v podobě brázdy obracela přesně tak, jak bohové poručili – směrem od hradiště. Další šestice žen, starších a neplodných, hned začala do vyorané brázdy sít písek a sborem začaly zpívat naučenou přikázanou píseň:

Hle, divné, ale zázračné,

dívky orají, baby písek rozsévají!

Když písek vzejde,

tehdy i smrt k nám zajde.

Slibují staří starci

celému světu dlouhé životy

a na tu zlou smrt

kladou starci staří

prokletí veliké.

Ludmila, tichá a soustředěná, dohlížela na správné provedení rituálu ochranné orby a povzbuzovala všechny dívky a ženy, aby magický kruh brázdy spojily včas, do svítání, do východu slunce.

„Jaké je naše obětní zvíře?“ ptala se další šestice žen, připravených dokončit obřad hned jak se kruh spojí.

„Pes,“ zašeptala nejstarší vdova smířeně. „Černého kohouta jsme tento rok nenašly a pes je starý a slepý. Myslím, že svoji oběť přijme s vědomím, že zachrání svůj lid před hladomorem, morem, špatnou úrodou a pohromami, které by vnesly do naší vesnice smrt. Pes, věrný strážce a ochránce, tedy uzavře magický kruh a bude bdít nad setbou písku, aby nikdy nevzešel, nebyl plodný a nedal smrti vyrůst.“

„Ať jsou nám naši bohové přízniví!“ zvolala Ludmila poslední přání a zároveň zvedla hlavu i ruce k nebi, stejně jako všechny ženy, které dosud nahé přihlížely uzavření magického kruhu orby a uložení psa, ochránce neplodné setby, do brázdy.

Z místa, kde se magický kruh uzavřel, odcházela dcera pšovanského vévody jako poslední. K východní bráně do vesnice to měla co by kamenem dohodil. Prošla nízkými dveřmi zabudovanými do mocné brány, která z obou stran navazovala na mohutné valy zpevněné dřevěněnými palisádami. Usmála se na dva strážné, kteří se před ní sklonili. Všichni už vědí, že se v příštím roce o jarní rovnodennosti provdám za budoucího přemyslovského knížete, pomyslela si s povděkem za projevenou úctu. Všichni vědí, že společně s Bořivojem budeme vládnout oběma rodům.

Co ještě bych jako svobodná a čistá měla udělat? Jak mohu prospět svému lidu, než se oddám manželovi? přemýšlela dívka a sotva vnímala malé přízemní domky uplácané z hlíny, nebo postavené z hliněných cihel a zpevněné proutěnými stěnami, nebo alespoň slámou, které lemovaly prašnou cestu. Mechanicky mířila k největšímu dvorci, k sídlu jejího otce vévody Slavibora. Náhle hlasitě povzdechla. Myšlenka na otce byla trýznivá. Jak mu dnes je? Nemohl bolestí spát? Jak dlouho už se nepostavil na nohy ohlodané jakousi smradlavou hnilobou? A pak, když už ucítila v očích pálivé slzy, kladla si další otázky: Jak dlouho se ještě bude trápit na tomto světě? A jak dlouho ještě bude svými nesmyslnými strohými příkazy trápit všechny, kteří ho měli rádi? Vždyť byl dobrým, i když přísným vládcem, ale jeho slova už dávno ztratila smysl a činy nejsou ani stínem jeho minulé vlády. Jak jen smrt dokáže být nedůstojná!

Ludmila, pohroužená do myšlenek na beznadějný stav otce, došla z prašné východní cesty až na cestu zpevněnou kameny, vedoucí od jižní brány k jejich knížecímu sídlu. Zarazil ji lomoz a kdákání vyděšených slepic.

Vzápětí už se přímo k ní, právě od jižní brány, blížila skupina jezdců. V čele klusal na černém hřebci urostlý mladík. Podíval se na ni pohledem tak přímým a pronikavým, že v okamžiku věděla, kdo jejich sídlo poctil návštěvou. Plná rozporuplných pocitů zůstala stát. Něco se muselo stát! Proč by jinak mladý Přemyslovec potřeboval mluvit s jejím otcem? Schyluje se snad k válce? Nejspíš potřebuje její budoucí manžel pomoc od Pšovanů. Bořivoj přitáhl koni uzdu, prudce zastavil a se zájmem se na Ludmilu zahleděl. Jestli jsou zde všechny dívky tak půvabné a dobře rostlé… Myšlenku nedokončil. V tom okamžiku pochopil, koho tak časně ráno na konci své cesty potkal.