Vlastimil Vondruška

Jičínské pole mrtvých

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY XII

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8271-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8272-2 (mobi)

Mé ženě Aleně

I

Od hladiny Vltavy se jiskřivě odráželo letní slunce a Jiří Adam z Dobronína si připadal jako kluk. Jenže bolestně vnímal, že takový pocit je pouhým snem. Navzdory tomu se však v tuhle chvíli jako kluk choval. Seděl na břehu pod hustými větvemi vrby před staroměstskými hradbami, on, písař královské komory. Navíc právě políbil vdanou ženu, sedící na kameni vedle něj. Pravda, udělal to zdrženlivě, jen letmo se dotkl jejích úst, ale přece jen to bylo něco, co se k jeho věku a postavení rozhodně nehodilo. A k jejímu postavení vdané ženy už vůbec ne.

Ta žena měla hlavu zavinutou do loktuše a byla jen asi o pět let mladší než on, i když by se jí dalo určitě hádat ještě méně. Na sobě měla jednoduchou suknici, košilku z jemného plátna a přes ni navlečený kabátek tradičního střihu. Nebyla nalíčená, jak se v poslední době stalo v dvorských kruzích módou, a neměla žádný šperk. Navzdory věku a prostému vzhledu byla velice pěkná. Kdo by ji neznal, nehádal by, že je to velice zámožná šlechtična. Jmenovala se Johanka a pocházela z rodu pánů ze Šelmberka. Jejího manžela Mikuláše Trčku z Lípy před několika dny uvěznili.

„Já myslela, že už to ani neumíš,“ zasmála se pobaveně. „I když jsi to políbení odbyl.“

„Proč jsi chtěla se mnou mluvit? A zrovna tady?“ ošil se trochu rozpačitě Jiří Adam z Dobronína. On sám měl na sobě tmavé nohavice, jaké nosíval do úřadu, a bílou košili s nevelkým okružím u krku. Přes ramena si přehodil krátký plášť a u pasu se mu houpal tesák se zdobenou rukojetí. Byl na pohled prototypem vzorného úředníka, i když ve skutečnosti takový rozhodně nebyl.

Bylo mu padesát let, ale zatímco jiným přinášel věk poznání, že je lépe mlčet a starat se jen o svůj prospěch, Jiří Adam z Dobronína byl jiný. V poslední době navíc jako by omládl. Před časem přijal do svých služeb Petra Korce a jistou plzeňskou nevěstku, s níž se jeho pomocník oženil, a loni se jim narodilo dítě. Jeho domácnost se tím úplně změnila a změnil se i jeho život. Samozřejmě k lepšímu. K jeho sebevědomému vystupování přispělo i to, že už delší dobu vyšetřoval složité zločiny. Zpočátku spíše pro svou zábavu, i když mu tuhle povinnost úřad neukládal. Záhy si získal takovou pověst, že se na něj obraceli i nejvýznamnější představitelé země a díky tomu měl u nich přáno. Dokonce u samotné královny Anny.

K pohodě každého člověka rozhodně přispíval pocit, že jeho život má smysl. Jiří Adam z Dobronína si uvědomoval, že je mnohem krásnější pomáhat jiným než se sobecky starat o své záležitosti. Nebyl ovšem blouznivcem jako kazatelé, a zvláště ti českobratrští. Pomáhal podle svých sil, aby zákony měly svou váhu, ale přitom byl obratný a nejednal ukvapeně. Vlastně by se dalo říci, že si užíval stáří a také výsadní postavení, které si vydobyl.

„Proč jsem se chtěla sejít tady?“ opakovala Johanka ze Šelmberka překvapeně jeho otázku. „Ty se už nepamatuješ? Tady jsi mne poprvé políbil.“

Přikývl. Pamatoval se na to, i když to bylo už drahně let. Oba byli mladí, ona ještě skoro holčička. Tehdy se rozešel s půvabnou nevěstkou, kterou navzdory jejímu řemeslu měl opravdu rád, a útěchu našel u Johanky. Chodili spolu několik měsíců, ale nic z toho nebylo. Rodiče ji odvezli z Prahy, provdali a on záhy poté potkal svou budoucí ženu a zamiloval se do ní až po uši. Na Johanku si vzpomněl jen výjimečně, a i když se občas potkávali na královském dvoře, nikdy na svou dávnou lásku nevzpomínali. Pro oba to byla uzavřená záležitost.

„Jak bych se nepamatoval, Johanko,“ připustil a neubránil se sentimentálnímu povzdechu. Jako by se mu ta doba najednou zhmotnila před očima. Ale rychle se vrátil nohama na zem. Věcným hlasem dodal: „Protože ses chtěla sejít tady, předpokládám, že něco potřebuješ, mám pravdu?“

„Nezdá se ti, že jsi teď neomalený?“ napomenula ho pobouřeně. „Doufala jsem, že ses mi mezi úředníky moc nezkazil. Ale mýlila jsem se. Přitom jsi býval tak něžný. A pozorný.“

„To jsem stále, pokud se ovšem se mnou hraje otevřená hra. Takže o co jde? O tvého manžela?“

Mrzutě přikývla, ale v očích měla najednou strach a smutek.

„Proč tyhle okolky, Johanko?“ řekl v náhlém návalu citu a pohladil ji po tváři. „Copak si my dva musíme něco nalhávat? Myslela sis, že tě odmítnu? Co je to za hloupost?“

„Jsme utrakvisti a ty katolík,“ opáčila s pohledem odvráceným na řeku. „Proč bys mému manželovi pomáhal? Kdyby si mne tehdy nevzal, možná jsme teď byli manželé my dva. Sám jsi mi jednou řekl, jak moc tě to mrzí a že ho kvůli tomu nenávidíš.“

Na tohle se už Jiří Adam z Dobronína nepamatoval, ale možné bylo, že jí něco takového kdysi v návalu zlosti řekl, když se museli rozejít. Rozhodně to však nebylo nic, co by v něm zůstalo. A to, že byla jiné víry než on, to rozhodně nepovažoval za důležité, protože před zemskými zákony si byli všichni křesťané rovni. I když to král Ferdinand mnohdy odmítal respektovat. Jenže v jeho případě nešlo ani tak o víru, jako o to, aby mu představitelé zemských stavů, v drtivé většině protestantských, nemluvili do vlády.

„Je to už dávno,“ vyhnul se přímé odpovědi, „ale věř mi, udělám pro tebe, co bude v mých silách. A pro tvého manžela Mikuláše rovněž, za předpokladu, že je nevinný.“

Johanka ze Šelmberka jako by ožila a než stačil uhnout, objala ho a zlíbala. Taková bývala i v mládí. Prudká a ráda dávala najevo průchod svým citům.

„Já věděla, že jsi pořád můj Adámek,“ řekla, když se zase způsobně posadila na kámen pod vrbou. „Nemysli si o mně nic špatného, tebe já mám pořád ráda. Ale k věci. Jak víš, jsem bohatá. Spolu s manželem vlastníme Jičín a spoustu vesnic kolem. A taky tři hrady. Můj manžel má synovce, s kterým moc nevychází. Stojí mezi nimi to, že manžel odkoupil kdysi od svého bratra část našeho panství, které původně zdědili společně. A je tedy celé jeho. Manželův bratr Jiří ty peníze utratil bůhvíkde a svému synu Petrovi odkázal jen almužnu. Nu a ten teď neustále mého manžela osočuje, že rodinu okradl.“

„To všechno vím,“ zasáhl Jiří Adam z Dobronína. Neměl rád zbytečné řeči a dlouhé úvody. Pokud se doslechl, jejího manžela nezavřeli kvůli rodovým sporům, ale pro podezření z napomáhání zločinu, za kterým stál údajně ďábel. Na to byl král Ferdinand vždycky velice citlivý, protože podle jeho názoru neměly nikde síly pekla takovou moc jako v jeho kacířských Čechách.

„Ty ses o mne zajímal?“ zjihla.

„Jsem přece písař královské komory,“ zabručel nejistě. Nechtěl být zase hrubý, protože pravda byla jiná. Ve skutečnosti ho nijak zvlášť nezajímala a to, co věděl, se doslechl díky práci. Nic víc v tom nebylo. Alespoň tak si vysvětloval fakt, že byl o chodu panství Mikuláše Trčky z Lípy velice dobře informován, i když měl na starosti královská města a nikoli šlechtické majetky. Ovšem v Královské komoře úředníci ve volných chvílích semleli i to, co nevěděli. Když však o tom v duchu uvažoval, musel si poctivě přiznat, že z jejich řečí si většinou moc nepamatoval, ale o Johančině rodině všechno.

„Jistě, jsi úředník,“ povzdechla si, protože pochopila, co tím chtěl naznačit. „Jde o vraždu, ale vina mého manžela není v tom, že by ho z ní podezírali. Alespoň ti rozumnější. Jeho vina je totiž mnohem větší. Prý napomáhá ďáblovi. Přitom jde o strašné nedorozumění. Povím ti všechno od začátku. Jak asi víš, sídlíme na Velíši. To je náš nejlepší hrad a je jen kousek od Jičína. Často tam jezdívám nakupovat. I když bych to mohla svěřit kuchmistrovi, ráda se procházím po rynku, protože…“

„K věci, má drahá!“

„Ale to s tím přece souvisí, Adámku. Proč ty jsi pořád tak netrpělivý? Už tehdy jsi býval. Pokud jsem řekla víc než tři věty, nikdy jsi to nevydržel a musel jsi něco dodat. Mlč a poslouchej! Znáš to u nás?“

„Nikdy jsem tam nebyl.“

„Chápu. Jičín je poddanské město, takže práce tě tam nezavedla, a mne jsi vidět netoužil.“

Protože se chtěl ohradit, zvedla významně prst, aby mu dala na srozuměnou, že teď hovoří ona. Věcně pokračovala: „Velíš odděluje od Jičína Cidlina, která se dá přebrodit u Čejkovic. Je tam po staletí brod, kudy jezdívají kupci s povozy. Abych se v něm nemusela pokaždé zmáčet, dal manžel pro mě před několika lety postavit o kousek dál po proudu dřevěnou lávku. Pár kroků od ní je místo, kterému se říká Pole mrtvých. Všichni se mu velkým obloukem vyhýbají. Je to ohrazená louka, na níž se od pradávna pohřbívají oběti moru, ale také popravení zločinci a sebevrazi. Kdysi také kacíři. Pokud mám čas, zastavím se tam, pomodlím se za spásu jejich duší a položím kytičku.“

Teď hovořila Johanka ze Šelmberka vážně a nepředváděla se jako na začátku jejich schůzky.

„Jenže když jsem se tam zastavila naposledy, to bylo před třemi týdny, našla jsem něco strašného. Ležel tam náš lesmistr Kuba, hrozný pohled.“ Zadrhl se jí hlas a uchopila Jiřího Adama z Dobronína za ruku. Pevně ji sevřel, věděl, že to tak v mládí měla ráda.

Trochu se uklidnila a pokračovala: „Měl rozpárané břicho, vyhřezlé vnitřnosti, lezly po něm mouchy a strašně bzučely. V břiše už měl červy, je léto a ležel tam celý týden. Byl přivázaný ke stromu a na čele měl krví namalované tři šestky.“

„Satanovo znamení.“

„Ne tak docela, milý Adámku. Ale tys měl vždycky raději spíše zemské zákoníky než evangelia.“

„Tři šestky značí podle Zjevení svatého Jana Antikrista, o němž evangelista Jan říká, že nutí všechny, malé i velké, bohaté i chudé, svobodné i otroky, aby měli na pravé ruce nebo na čele cejch, aby nemohl kupovat ani prodávat, kdo není označen jménem té šelmy nebo číslicí jejího jména. Jen ten pak přežije, kdo se Antikristovi podrobí. Má drahá, já evangelia znám. Lidé však poslechnou spíše zákony, které jim hrozí tresty tady na zemi, než slova bible, která by jim měla ukazovat cestu tam nahoru. Na to mnozí často a rádi zapomínají. A proto se musím dívat kolem sebe spíše očima zákonů než evangelií.“

„Kde se to v tobě bere?“ opáčila překvapeně. Uklidnila se a ruku vymanila z jeho sevření. Dokonce si poodsedla, aby mu dobře viděla do tváře. „Tři šestky mají ovšem ještě jeden význam, který vy, katolíci, asi neznáte. Martin Luther označil tímhle číslem papeže. Musíš vzít v úvahu, že já i manžel jsme utrakvisti, ale náš lesmistr byl katolík. Ta vražda byla proto pro nás mimořádně nepříjemná záležitost.“

„Ale stále nechápu, proč by kvůli tomu mordu uvěznili tvého manžela. On to přece nespáchal, nebo snad ano?“

„Adámku, už jednou jsem tě prosila, abys mne nechal domluvit. To samozřejmě není všechno. Když jsem mu o té vraždě řekla, strašně se rozčílil a nařídil mi, abych o ní mlčela. Hned tam vyrazil s naším správcem a oni dva osobně Kubovo tělo na Poli mrtvých zahrabali.“

„Zatraceně, to přece dělat neměli!“

„Myslíš, že to nevím? Můj obzor je širší než jen evangelia. Snad z úcty k tobě si občas počtu v zemském zřízení krále Vladislava. Prosila jsem proto manžela, aby to nedělal. Dokonce jsem mu po paměti opakovala ustanovení, které to zakazuje. Jenže má svou hlavu. S vámi muži je těžké vyjít, a čím jste starší, tím jste tvrdohlavější. Jste jako pařez, který obrůstá mechem. Mému Mikulášovi bude už sedmdesát let, takže je pařez ještě starší a neohebnější, než jsi ty, Adámku. Vynadal mi, abych se nestarala, a dokonce na mě křičel, že jsem pitomá a abych se raději starala o kuchyni. Ale to mu nestačilo. Když se vrátil, jízlivě se mne optal, jestli tam náhodou nechci zajít a to tělo zase vyhrabat.“

„To není samo sebou. Čeho se bál?“

„Čeho? Vlastně všeho, co by nás mohlo přivést do řečí. Právě se totiž jedná o tom, že by panovník povýšil manželův rod z rytířského stavu do panského. Majetek na to máme a vliv snad také. Pokud by se však na dvoře rozšířilo, že na našem panství koná rejdy Satan nebo jeho vyznavači, byl by konec. Je hodně těch, kteří nám tu poctu závidí. Manžel usiluje o povýšení mezi panstvo celý život. A teď, když je před branami, stane se taková věc. Proto riskoval, ale nevyšlo mu to.“

„Tušíš, kdo to královským úřadům vyzradil?“

„Předpokládám, že Petr Trčka z Lípy. Tedy, určitě to byl on, důvěrně mi to potvrdil písař zemského soudu. Synovec manžela nenávidí a nejspíše počítá s tím, že za svou věrnost církvi dostane odměnu. Abys rozuměl, už několik let se domáhá zrušení kupní smlouvy, neboť tvrdí, že Mikuláš vylákal na bratrovi díl panství podvodně.“

„Rozumím, ale nechápu, co s tím mohu udělat já? Tvůj Mikuláš se zjevně provinil proti zemskému zákonu. A spor o prodej panství já nijak ovlivnit nemohu.“

„Smrt našeho lesmistra nechal panovník prošetřit administrátorem arcibiskupství a ten obratem došel k závěru, že to má na svědomí ďábel. Proto žádá povolat z Vídně inkvizici. Nemusím ti připomínat, že ta najde ďábla vždycky a všude. Zvláště na utrakvistickém panství. Určitě by u nás inkvizitor rád pár kacířů upálil. V tom případě hrozí nebezpečí i mně. Co je však ještě horší, takové vyšetřování by rozhodně ohrozilo dědická práva našeho syna, pokud by na jeho rodičích ulpěl cejch, že mají něco společného s ďáblem. Kdo ví, co se může těm katolickým pomatencům vylíhnout v hlavách? Nekul na mě oči, mám pravdu!“

„Nekulím oči,“ bránil se dobromyslně Jiří Adam z Dobronína a rychle zvažoval své možnosti. Mikuláš Trčka z Lípy udělal nebetyčnou hloupost a bude za ni pykat. A pokud se do vyšetřování vloží inkvizice, není síla, která by ji zastavila. V tom on, písař královské komory, nemůže podniknout zhola nic.

„Kulíš,“ zavrtěla hlavou a ve tváři se jí objevil posmutnělý výraz. „Kulil jsi je vždycky, když jsi přemýšlel, jak mou prosbu odmítnout. Znám tě, můj drahý.“

„Poctivě přiznám, že se mi do toho vůbec nechce. Navíc opravdu netuším, co bych mohl udělat, aby ti to pomohlo.“

„To je snad jasné, milý Adámku. Najdi toho, kdo našeho lesmistra zavraždil a tak ohavně zhanobil. Pokud ho rychle postavíme před zemský soud, inkvizitor nepřijede. Manžel v takovém případě nejspíše zaplatí jen pokutu a vše se urovná. Musíme ovšem dokázat, že důvodem zločinu bylo něco jiného než zhanobit Krista či papeže. A že vrahem je člověk, který není vyznavačem Satana.“

„Jak si můžeš být jistá, že inkvizitor už není na cestě? Mrtvého jste našli před třemi týdny, to je dlouhá doba.“

„Jsem si jistá. Přečti si tohle,“ řekla a vylovila složený list papíru, který měla ukrytý pod košilkou.

Jiří Adam z Dobronína ho přelétl pohledem a polohlasně zaklel: „Johanko, jak sis mohla dovolit se mnou takhle manipulovat?“

Tím listem ho nejvyšší komoří pověřoval na základě Johančiny prosby celou věc přímo v Jičíně diskrétně vyšetřit. Proto ho na týden uvolňuje z úřadu a ukládal mu, aby výsledky šetření sdělil přímo jemu.

„Můj drahý, já ti to chtěla říci, ale byla jsem si jistá, že mne nenecháš na holičkách. Klidně bych si před tebou klekla a sepjala ruce, aby ses nezlobil. A ráda to udělám, i když takhle kulíš oči.“

„Tak proč jsi to neudělala? Promiň, nemyslel jsem, aby sis klekla, ale proč ses nejdřív nezeptala mě, než jsi šla za komořím? Tak se to mezi slušnými lidmi dělá.“

„Na to nebyl čas. Panovník souhlasí a rozhodl, že s pozváním inkvizitora počká. Má pro to jisté politické důvody, ale ty nejsou důležité. Podstatné je, že nám dal týden, abys celou záležitost rozumně a křesťansky vysvětlil. Ale jen proto, že tvé jméno má na jeho dvoře tak dobrý zvuk. Sama královna se za tebe přimlouvala. Tys to s ženami vždycky uměl. Nakonec ještě začnu žárlit.“

„Odvádíš řeč,“ povzdechl si mrzutě. „Mám na vybranou?“

„Máš. Můžeš pomoc opuštěné a trpící ženě odmítnout.“

„Johanko, Johanko, pokud by nebyla situace vážná a neznělo to s ohledem na mord u Jičína tak hloupě, řekl bych, že ty sama jsi horší než ďábel. Ty bys svedla snad i anděla.“

„Přeceňuješ mě,“ zasmála se, protože pochopila, že uspěla. „Ale jednoho stárnoucího písaře bych snad chvilku svádět mohla. Ve vší počestnosti, samozřejmě. Jak bych asi tak mohla svého Adámka uctít lépe než dobrým jídlem? Za chvíli bude poledne, doprovodíš mne do našeho paláce? Nechala jsem ti připravit kýtu s brusinkami a potom budou tvarohové šátečky.“

„Ty si pořád pamatuješ, co mám rád?“

„Adámku, byl jsi můj první muž. Na toho obvykle žena nezapomíná. U stolu ti povím všechno, co musíš vědět, abys mohl začít vyšetřovat.“

„Ty se mnou do Jičína nepojedeš?“

„Proč to zní tak zklamaně?“ zahrozila mu rozmarně, ale hned zvážněla. „Četl jsi list nejvyššího komořího pozorně? Hovoří o diskrétním vyšetřování. Pojedeš tam v převleku a nikdo nesmí tušit, že pracuješ pro mě. Já zatím zůstanu tady v Praze.“

II

„Tak si to probereme od začátku,“ navrhl Jiří Adam z Dobronína, když se usadil do honosného křesla v paláci pánů Trčků a připil zdvořile na počest hostitelky. Z okna byl nádherný výhled na stráně pod Strahovem s vinohradem a klášterní štěpnicí. Okenice byly otevřené a zvenku k nim vítr občas zavál vůni léta a přinášel tlumené hlasy z podhradí.

„Nepočkáš až po jídle?“ zeptala se, když se uvelebila proti němu.

„Ne, protože jak to tak vidím, rychle mi řekneš, co víš, a já si poběžím domů sbalit věci. Ještě dneska se musím vydat na cestu, každé hodiny je škoda.“

„Souhlasím. Kočár jsem už nechala připravit. Amá komorná ti právě teď balí u tebe doma věci na cestu. Prosím, neprotestuj! Dostala instrukce. Kdo by měl lépe než já vědět, co potřebuješ?“

„Nic ve zlém, ale ještě že jsme se nevzali. S tebou bych asi nevydržel,“ opáčil upřímně Jiří Adam z Dobronína.

„Já bych si tě vychovala,“ odmítla to. Tleskla a kuchmistr donesl na velkém dřevěném podnosu špikovanou kýtu. Sám ukrojil velké plátky a položil jeden nejprve před svou paní a pak před jejího hosta. Do číší dolil rudé víno a postavil se za křeslo Johanky ze Šelmberka, aby byl k ruce. Ta ho však pokynem ruky vykázala z místnosti.

„Lepší, když budeme sami, milý Adámku. Pokud budeš něco chtít, jen si řekni, já se o tebe postarám.“

Ochutnala kýtu, pak spokojeně mlaskla a navrhla, že bude mluvit hlavně ona, on ať klidně jí.

„Jsem zvyklý, že jsi vždycky mluvila hlavně ty,“ popichoval ji dobromyslně. „Momentálně by mi to dokonce vyhovovalo, jenže nevíš, co mne zajímá. Vyšetřuji já, ne ty. Takže první otázka. Řekla jsi, že tělo toho muže leželo na hřbitově…“

„Není to hřbitov. Řekněme pohřebiště. Končí tam ti, jejichž těla nesmějí spočinout v půdě posvěcené. Ale já tě přerušila, promiň. Tak co tě zajímá?“

„Jak víš, že tam leželo týden? Přesně tak jsi to řekla. To se podle rozkladu těla v takovém parnu poznat nedá.“

„Jeho žena ho viděla naposledy v neděli během oběda. Pak zmizel. A já ho našla následující neděli.“

„Poté, co opustil manželku, ho už nikdo neviděl?“

„Vyptávala jsem se, koho jsem jen mohla. Ne.“

„Dobře. Co mi o tom lesmistrovi můžeš povědět?“

„Moc ne. Jen na Velíši máme víc než tři desítky služebníků a kdoví kolik po celém panství. O správu se stará manžel, já znám především služebné z kuchyně, komorné a purkrabího. Jménem znám samozřejmě všechny, ale o většině vím jen to, že je máme. Lesmistr navíc nežil na Velíši, ale v podhradí. Jak jsem řekla, jmenoval se Kuba, byl středního věku, a pokud jsem se doslechla, tak trochu podivín.“

„V jakém smyslu?“

„Rád se toulal po lesích a hlavně ve skalách. Na našem panství máme totiž u Prachova skutečné skalní bludiště. Kdo to tam nezná, může se mu stát, že v něm bude bloudit celý den a východ nenajde. Já tam byla jen jednou, a to pouze na kraji. Rozumný člověk tam nevkročí, a proč taky? Kdysi se tam ukrývali loupežníci a v době válek stoupenci kalicha, když je ještě pronásledovali papeženci. Teď jsou ty skály opuštěné.“

„Určitě?“

„Určitě! Kališníci se skrývat nemusejí a lapky na panství nemáme. Můj manžel tam čas od času pošle pro pořádek pár mužů, aby ty skály prošli. Nikdy nic podezřelého nenajdou. Ale to teď není důležité.“

„Je. Proč tam tedy ten lesmistr chodíval?“

„Opravdu nevím. Říkalo se, že prý po těch skálách leze. Jen tak, pro zábavu. Jak říkám, podivín. Má mladinkou manželku, nebyli spolu ani celý rok. Ptala jsem se jí, manželské povinnosti si Kuba plnil svědomitě a prý často. Zatím ji však neobtěžkal, což je mi trochu divné. Ovšem pokud ji opravdu v loži nezanedbával, neměla důvod mu být nevěrná. To by se navíc v podhradí rychle rozneslo. Je to moc hezká ženská, bude se ti líbit. Vypadá skoro tak pěkně, jako já za mlada.“

„Nevěřím, tys byla nejhezčí,“ opáčil dvorně Jiří Adam z Dobronína. Pomalu si na její způsob řeči zvykal. A vzpomínky se vracely. Většinou na to pěkné, co spolu prožili.

Usmála se a zvedla číši, aby si připili. Sama oběma dolila.

„Tak, Adámku, co tě zajímá ještě?“

„Ten mord byl podle tvého popisu surový. Něco takového slabá nátura nedokáže. Řekl bych tedy, že to musel udělat muž. Ale je předčasné o tom spekulovat. Nejprve musím zjistit, proč vlastně k té vraždě došlo. Podezíráš někoho?“

„Už jsem ti řekla, že v tom musí mít prsty Petr Trčka z Lípy. To on udal mého manžela zemskému soudu.“

„Mohl také zabít?“

„Nikdo ho od jara v okolí Jičína nezahlédl. Poptávala jsem se a tu neděli, kdy lesmistr Kuba zmizel, byl nesporně u našich příbuzných na Lichnici. Nejspíše si na tu hanebnost někoho zjednal.“

„Proč by to dělal? Řekla jsi, že chce zpochybnit smlouvu o prodeji, kterou uzavřel jeho otec s tvým manželem. Mimochodem, je zapsaná v zemských deskách?“

„Samozřejmě! Na pořádek si můj manžel vždycky potrpěl. V úředních záležitostech on se vyzná.“

„Přesto udělal takovou hloupost a vraždu neohlásil.“

„To je věc výkladu. Bývalo zvykem, že zločiny na svých panstvích vyšetřovala vrchnost.“

„Už řadu let je to jinak.“

„Kdyby neměl Kuba na čele to zatracené znamení, nikoho by to na královském dvoře nezajímalo, to mi věř! Manžel by ho klidně mohl zakopat jako mršinu, zákon nezákon, a nestalo by se vůbec nic. Proto si myslím, že v tom má prsty manželův synovec. Ty šestky mu nechal napsat na čelo schválně, protože si uměl spočítat, že něco takového se neutají a arcibiskupův administrátor se toho s potěšením ujme.“

„Nesouhlasím. Nemohl přece vědět, že tvůj manžel mord neohlásí. Kdyby to totiž udělal, co by z toho pak jeho synovec měl? Jen opletačky,“ namítl Jiří Adam z Dobronína a zvedl prázdnou dlaň na znamení, že misku má prázdnou a nebyl by proti, kdyby mu Johanka přidala. Ochotně ukrojila další plátek kýty a bylo zjevné, že se jí hodí získat čas na přemýšlení.

Teprve když maso pečlivě uložila do jeho misky a lžící k němu přidala hromadu rozvařených brusinek, odpověděla: „Můj manžel je mrzout. Petr to ví a určitě si uměl spočítat, že tělo raději tajně zahrabe, než aby měl potíže s církví. Zvláště teď, když usiluje o povýšení do panského stavu.“

„Pokud by ho král povýšil, pak by to ovšem platilo pro celý rod pánů Trčků, ne? A tedy i pro Petra. Proč by se takové pocty dobrovolně vzdával kvůli nejisté soudní při o majetek? Ne, má drahá, zatím jsi mi neřekla jediný rozumný důvod, proč by to měl mít na svědomí on.“

„Tobě se taky nic nelíbí,“ vyhrkla pobouřeně. „Když jsi tak chytrý, vymysli něco ty.“

„Proč bych měl něco vymýšlet? Podstatné je, co se doopravdy stalo, nemyslíš? Třeba to synovec tvého manžela opravdu udělal a možná najdeme jiný a rozumný důvod. Ale odpusť, zatím se nám to nepodařilo. Vraždit mohl přece někdo jiný. Takže zkusme přemýšlet o jiné možnosti.“

„A o jaké? Kuba byl sice podivín, ale pokud vím, nikomu nevadil, s nikým se moc nestýkal, nehádal se ani se neopíjel, nehrál kostky, nikomu nic nedlužil, jinému za manželkou nechodil a jak jsem řekla, nikdo nejspíše nechodil ani za tou jeho. Zámožný nebyl a na panství nemá příbuzné, přistěhoval se kdysi odněkud z jihu. Tak a co řekneš teď?“

„Řekla jsi, že byl katolík.“

Johanka ze Šelmberka se na okamžik zarazila, ale pak pohodila vzpurně hlavou: „Před několika měsíci se kalicha vzdal. Můj manžel sice konverzi ve víře nevidí rád, ale na našem panství žijí i katolíci a nikdo jim neubližuje. To bychom si nedovolili, zvláště teď, kdy potřebujeme přízeň našeho krále. Ne, u nás nikoho pro víru nepronásledujeme a tím spíše nevraždíme.“

„A co ty tři šestky? Luther tak označil papeže. Co když nějaký kališník zavražděného lesmistra označil za trest, že se kalicha vzdal?“

„Hloupost! Adámku, ty netušíš, jak se u nás žije. Lidé mají co jíst, v hospodě sedávají spolu u jednoho stolu katolíci i kališníci a žení a vdávají se mezi sebou. Ne, to rozhodně odmítám! My u nás nejsme pomatení jako jinde. Víra má lid sjednocovat, a nikoli rozdělovat, jak říká jičínský děkan. To jeho zásluhou je na panství klid. Nikoho proti nikomu neštve a nese to své ovoce.“

„Tak mi vysvětli, kde se vzalo to Antikristovo znamení?“ Pokrčila rameny a sklopila pohled k podlaze. Byla s rozumem v koncích, ale tohle nikdy neuměla nahlas přiznat. Jiří Adam z Dobronína ji však znal, a proto ji netrápil. Bylo mu jasné, že se stejně nic dalšího nedozví. Alespoň v tuhle chvíli. Proto změnil téma a začal se vyptávat, jak celá ta léta žila a kde má syna.

Pomalu jedl a Johanku poslouchal spíše jen na půl ucha. O sobě vyprávěla ochotně, ale její život nijak vzrušující nebyl a ona sama nepatřila k ženám, které by byly ctižádostivé. Na panství žila ve stínu svého manžela celkem klidně. Starala se o domácnost a to jí stačilo ke štěstí. Jinak by také vedle Mikuláše Trčky z Lípy nevydržela, protože to byl muž ctižádostivý a značně bezohledný, zvláště v mládí. Proto také patřil k nejbohatším mužům v Českém království.

„Asi tě nudím, že?“ skončila trochu nečekaně. „Chápu, že ses o mne nezajímal. To já o tebe ano. Jako vyšetřovatel jsi slavný muž. Máš spoustu ctitelek.“

„Nepřeháněj,“ protestoval. Sám byl překvapený, jak ho setkání s ní po letech potěšilo. Navzdory způsobu, jakým ho přiměla, aby hájil její zájmy.

„Máš taky obdivovatele, milý Adámku. Jeden z nich je písařem na jičínské radnici. Obyčejný mládenec, nedávno skončil školu. Zná snad všechny tvé případy. Ostatně, uvidíš sám.“

„Odkud by je asi tak znal?“

„No přece ode mne. Sepisuji je, aby se v budoucnu vědělo, jaký skvělý jsi byl vyšetřovatel.“

„Johanko, nic ve zlém, ale ty že něco sepisuješ? Pokud si vzpomínám, psaní ti nikdy příliš nešlo.“

„Proč jsi tak protivně šťouravý? No dobře, diktuju je. Právě tomu mládenci. Ale jsem to já, kdo zjišťuje fakta a příběhy vypráví.“

„To jsem opravdu zvědavý, co jsem podle tebe kde prováděl.“

„Mám naštěstí v královské komoře pár přátel. Poslouchej! Dílna penězokazů na Šumavě, která se vydávala za sklárnu. Únos syna našeho purkrabího. Nebo vraždy v Plzni, které měl na svědomí purkmistr, protože okrádal královskou komoru na daních. Odtud sis přivedl svého pomocníka. Abych nezapomněla, ten zůstane tady, v Praze.“

„O tom snad rozhoduju já, nemyslíš?“

„Já to na svém panství znám lépe než ty. V Jičíně žije pekař, který se přistěhoval z Plzně. To on mi o tom tvém případu vyprávěl. Na tebe si už nevzpomíná, ale rychtářova syna Petra si pamatuje. Ty se máš po Jičínu pohybovat tajně. Co by se asi stalo, až by ho poznal?“

„Poslyš, má drahá, nechceš jet raději vyšetřovat sama, když jsi tak chytrá? Já Petra k vyšetřování potřebuji,“ opáčil nakvašeně. Tahle žena s ním pohybovala jako s figurkou po šachovnici. Taková v mládí nebyla. A kdyby z něj alespoň udělala figuru silnou, ale ona se chovala, jako by byl obyčejný pěšák, s nímž chystá gambit, aby získala lepší pozici.

„Ale Adámku,“ opáčila káravě, vstala, obešla stůl a posadila se mu na klín. Ruce položila na jeho ramena a sklonila se, ale nepolíbila ho. Čekala, protože předpokládala, že to udělá on sám.

Neudělal to. Ohleduplně ji donutil vstát a přísně se ohradil: „Nejsem tvá loutka!“

„To přece nikdo netvrdí. Jen jsem ti vysvětlovala, že se snažím dělat vše tak, abys svůj úkol splnil.“ Usmála se a znovu se mu posadila na klín. Tentokrát ho políbila sama.

„Johanko, to se nesluší,“ bránil se rozpačitě. Věděl, že je stále jen figurkou v její šachové hře, ale musel si poctivě přiznat, že ženy umějí hrát šachy zjevně roztomileji než muži.

„Tak už se na mě nezlobíš?“

„Mohu ti něco připomenout, má drahá? Jeden z předků tvého manžela nechal zazdít svou manželku, když ji přistihl s milencem.“

„No a? Ty nejsi můj milenec. A můj manžel, chudák malý, nás přistihnout nemůže, úpí v žaláři. Ale když jsem ti protivná, nedá se nic dělat,“ povzdechla si a pomalu se vracela do svého křesla. Možná čekala, že ji zavolá zpátky. Jiří Adam z Dobronína však zůstal sedět, sepjal ruce a soustředěně je studoval, jako by nebylo na světě nic důležitějšího. Zklamaně se posadila a odvrátila tvář.

„Má drahá, jsi vdaná,“ začal po chvíli rozpačitého ticha. „Na hlouposti máme už svůj věk, a ty to stejně nemyslíš vážně, mám pravdu?“