Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ II

1416–1425

Za časů hejtmana Jana Žižky

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2015

© Alena Vondrušková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6660-9

Mé ženě Aleně

Prolog

Slunce svítilo už několik dní a nabíralo na síle. Tály zbytky sněhu nahrnutého ke zdem domů, a na světlo boží se tak dostávaly odpadky, které se pod ním ukrývaly už od svatého Martina, kdy začalo poprvé hustě sněžit. Tak to bývalo na jaře vždycky. Příroda se probudila, svěží a panensky čistá, ale ulice se proměnily v bahnité a špinavé stoky. Dříve se uklízely hned, jak sníh začal tát. To jsme byli na radnici my, kališníci. Teď ji ovládají stoupenci římského papeže a podle toho to ve městě vypadá. Prý stačí uklidit až na Velikonoce, neboť se sluší uctít památku Ježíše Krista.

Před několika dny jsem se pohádal s konšelem Zmrzlíkem. Zeptal jsem se ho, zda by se neslušelo ctít rovněž nás, kteří ve městě žijeme, a uklidit nám pro radost o něco dříve.

„Co jsme my proti našemu Pánu?“ opáčil pokrytecky a zbožně se pokřižoval. Odplivl jsem si a šel dál. Copak má cenu diskutovat s hlupáky?

Večer mne navštívil bratranec Petr. Levý bok měl ulepený špínou, protože na ulici uklouzl a spadl do hromady toho nejčernějšího bláta. Pověděl jsem mu o svém rozhovoru s oním konšelem. Schválně, neboť on je také stoupenec římského papeže a podporuje naši městskou radu.

Chvíli mlčel a pak opáčil spíše smutně, než aby mne káral: „Milý Danieli, já věřím v boží pravdu stejně jako ty. Ale i když přijímáš z kalicha a já ne, shodneme se jistě v tom, že v obou našich církvích jsou lidé slušní i hloupí. Nemůžeš chtít, aby všichni Jeho odkaz pochopili dokonale. Stejně jako není správné ve jménu Ježíše Krista zabíjet, není ani správné přehlížet nepořádek. Na ulicích, v rodinách či na radnici. Ale proto jsem nepřišel.“

Sáhl pod plášť a na stůl položil objemnou knihu vázanou ve vepřovici. Kůže ještě voněla jirchářským louhem a vazba knihařským klihem. Položil na ni spokojeně ruku a dodal: „Tak tohle je první díl kroniky Prokopů.“

I já se usmál, podíval jsem se mu do očí a uznale přikývl. Rukou jsem pohladil desky spisu a najednou nevěděl, co odpovědět. Já, městský notář, který nikdy nešel pro slova daleko. Možná to bylo dojetím, protože v té knize byly dějiny našeho rodu. Loni jsme je začali sepisovat podle dochovaných listin, zápisků našich předků a také vzpomínek, než s námi nenávratně zmizí z tohoto světa.

Neříkám, že jsme se shodli na všem, jsem kališník a ctím víru svých rodičů. Můj bratranec Petr je katolík a rovněž ctí víru svých rodičů. Zpočátku jsme se o mnohé události pohádali, protože jsme je viděli svýma očima, ale společná práce nás naučila jistému respektu k názorům toho druhého.

To neznamená, že bych ustupoval! Nebo že bych dokonce svou víru zrazoval! Ale to, co si prožili potomci starého Prokopa, stojí za zamyšlení. Obě větve rodu mezi sebou vykopaly ve jménu boje o kalich nepřekročitelné příkopy. Kopaly je obě strany a neuvědomily si, jaké škody tím způsobí samy sobě. Neboť není nic horšího než být hluchý k názorům druhých.

Když jsme o téhle věci s Petrem hovořili, překvapil mne chytrou myšlenkou (stále tvrdím, že kdyby nebyl katolík, je stejně moudrý jako já), neboť prohlásil: „Víš, Danieli, v mnoha věcech s tebou nesouhlasím, ale přesto tě vyslechnu a budu o tvých slovech přemýšlet. Stejně tak se budu snažit, abys mohl své myšlenky bez obav hlásat i na radnici, byť ji teď drží stoupenci mé víry. Měli bychom ctít každého, kdo hledá Kristovu pravdu, i když se mu to nedaří zrovna dokonale. Vy, kališníci, nejste zlí, jen jste zabloudili.“

Až na ten závěr jsem s ním musel souhlasit. Proto jsem ochotně slíbil, že společně budeme pokračovat v psaní dějin našeho rodu.

Sotva odešel, udělal jsem si pro sebe pár poznámek, jak to s našimi předky vypadalo v době, o které jsme měli psát. Mám přece jen svůj věk a někdy zapomínám.

Synové píseckého Prokopa žili v tom roce, kdy byl upálen mistr Jan Hus, už dávno své vlastní životy. Nejstarší Olbram byl zámožný majitel železářské hutě, Jošt sloužil Oldřichovi z Rožmberka a Adam byl řeholníkem v Želivi. Jejich sestra, nejmladší z dětí starého Prokopa, byla provdaná na Novém Městě pražském za řezníka Vaňka. Vítek, syn Prokopova nevlastního bratra Mikuláše, sloužil na Moravě Lackovi z Kravař. Téměř všichni měli své rodiny, a pokud jim Bůh děti nedal, starali se o cizí. Adam se staral o jistého Hanuše, jemuž bylo už jedenáct let. Vítkova žena, která ztratila po těžkém porodu schopnost znovu otěhotnět, přijala za svou malou Klárku. A ještě dva chlapce musím zmínit, neboť měli naši krev a zasáhli do budoucích dějů. Olbramův syn z prvního manželství.

Olbram žil u svého pěstouna Mikuláše z Pístného na hradě Hus a otce smrtelně nenáviděl. Řezníka Vaňka zase nenáviděl jeho nevlastní bratr Jiříček, jehož vychovávali v Břevnovském klášteře.

Dlužno ještě dodat, že Češi v té době nenáviděli Němce, protože jim upálili Jana Husa. A aby toho nebylo málo, mnozí začali obracet svůj hněv proti církvi, která byla rozmařilá a hříšná. Ale co je horší, někteří se dokonce začali obracet proti celému řádu světa a stále hlasitěji se šířily fámy, že již brzy nastane tisícileté království boží. Přišla studená zima, vymrzlo obilí a byl hlad. S odstupem let se na vše dívám s rozumným nadhledem, ale představte si, že nevíte, co vím dneska já, a ze všech stran se ozývá, že přichází skonání věků.

Rok Páně 1415

Má snacha se objevila ve dveřích, usmála se na nás, došla ke stolu a položila na něj mísu medových koláčků. Slušelo jí to. Oba mí synové si vybrali dobré manželky. To se o synovi mého bratrance Petra říci nedalo, ale taktně jsem mlčel.

„Mohu se zeptat, co tu celé večery spisujete?“ zeptala se a dlaně si otřela do bílé zástěry. Jako správná hospodyně ji nosila i do kostela.

„Dějiny našeho rodu,“ opáčil Petr a zálibně si ji prohlížel. Z toho je zřejmé, jak jsou katolíci pošetilí. Přišli jsme pracovat, a ne klábosit. Potíž s ženami je totiž ta, že nepoznají, kdy by měly mlčet a kdy mluvit. Dělají to většinou obráceně.

„To je skvělé,“ zatleskala nadšeně rukama a bez ptaní se posadila ke stolu. Nerad to říkám, ale sebevědomí ženám, které přijaly kalich, nikdy nechybělo. Požádala, abychom jí něco přečetli.

Snažil jsem se situaci zachránit a upozornil, že právě začínáme. Copak nevidí, že kniha, která leží před námi, je nepopsaná a čistá jako počestná panna? Nepatrně se zamračila, protože mě zná, a ukázala na tlustý fascikl vázaný ve vepřovici, který spočíval opodál na rohu stolu.

„Já samozřejmě myslela, že mi přečtete něco z té popsané knihy,“ dodala kousavě. To ona umí.

Petr však vypadal polichoceně (inu, katolík). Přitáhl fascikl k sobě, otevřel a začal číst. Má snacha je vzdělaná a chytrá. Několikrát ho přerušila a vyptávala se na události, kterým nerozuměla. Prožili jsme celkem příjemný večer, snědli všechny koláčky a nenapsali ani řádku.

První díl kroniky končí upálením Jana Husa v Kostnici. Tuhle část předčítal bratranec s obzvláštním zalíbením. Když skončil, měla má snacha v očích slzy. Protože její koláčky Petrovi vždycky chutnaly (jeho snacha je mizerná kuchařka), zdržel se licoměrně komentáře. On sám jako zbožný katolík však považoval Husovu smrt za správnou.

„To bylo strašné neštěstí,“ špitla snacha tiše s pohledem sklopeným k podlaze. „Národ jeho mučednickou smrt právem oplakal. Nikdy na něj nezapomeneme.“

„Proč by to mělo být neštěstí?“ ozval se mrzutě Petr. Přece jen mu nedalo, aby vyměnil víru za mísu koláčků. „O jakém umučení mluvíš? Byl řádně souzen a odsouzen. Byl to trest.“

Pohodila vzpurně hlavou, vstala a bez dalších řečí odešla. Oba jsme mlčeli. Nakonec si Petr s náznakem provinění v hlase povzdechl (jak říkám, někdy se chová celkem rozumně): „To jsem asi říkat neměl. Jenže my píšeme historickou kroniku. A národ tehdy neplakal.“

„Stoupenci římského papeže neplakali,“ upozornil jsem věcně.

„To záleží na tom, jak se na celou věc díváš,“ bránil se. „Jak velká část národa podle tebe, Danieli, doopravdy truchlila? Máš spočítáno, kolik bylo stoupenců Jana Husa a kolik pravé římské církve? Ale hlavně, kolik bylo tehdy těch, jimž to bylo úplně jedno?“

Překvapeně jsem se na něj zadíval. „Jak jedno?“ vyhrkl jsem nechápavě.

„Spory o kalich se v tom roce přece ještě nevedly zdaleka v celé zemi. Ve většině měst lidé vůbec netušili, co hýbe královským dvorem. O venkově ani nemluvě. A pokud lidé něco náhodou zaslechli, nerozuměli tomu ani za mák. To jen v pražských městech vaši hanební kazatelé mátli lidem hlavy. A pak na jihu, tam kolem Sezimova Ústí.“

„A jak víš, že jinde ne?“

„Vím to. A vím taky, proč na jihu. Kolem Lužnice totiž existovalo už dávno před Husem hnízdo tajných kacířů. Ti pomatenci tam žili několik generací, abys věděl!“

„Vaše historie,“ odfrkl jsem pohrdavě. „Všechny, kteří se ozvou proti zlořádům, tvá církev označuje šmahem za kacíře. Je pravda, že na venkově to v okolí Sezimova Ústí začalo. Ale kde by se tam vzali kacíři před Janem Husem? Aby tam dokonce vyrůstaly celé generace, jak tvrdíš, to jsou pomluvy!“

„Ták?“ opáčil protáhle a před sebe rozložil několik listů papíru. „Je sice už pozdě, ale tohle si musíme vyjasnit, než se dáme do práce na naší kronice,“ (mluvil tak přemoudřele, že jsem chtěl odseknout, zda má vůbec smysl se do dalšího psaní pouštět).

„Tady je inkviziční protokol z časů krále Jana Lucemburského. Tehdy do jižních Čech utekly z německých zemí stovky rodin katarů. Právě těch katarů, které v říši upalovali jako nejhorší nepřátele víry a podle nichž se odpadlíkům začalo říkat kataři či kacíři. Kataři se u nás rozptýlili po vesnicích, na oko přijali pravou víru, ale doma se v ústraní oddávali svým bludům. Ty ještě živili jejich tajní kazatelé, a tak tam celé generace přežívaly téměř celé století. Ti lidé měli svůj bludný výklad evangelia, znali se, byli organizovaní a zcela pomýlení. Právě z nich se později rekrutovali ti nejradikálnější. Nejkrutější a nejnebezpečnější. Rodem byli skoro všichni Němci, i když už dávno mluvili česky.“

„To tvrdí inkvizice,“ odmítl jsem to, ale jistý jsem si nebyl. Pravda totiž byla, že jsem neuměl vysvětlit, proč se právě na jihu objevilo tolik radikálních myšlenek. A proč se tam na počátku boje o kalich vynořilo tolik stoupenců mé víry. Abych se vyhnul nepříjemné diskuzi, rychle jsem navrhl: „Neměli bychom se raději věnovat potomkům starého Prokopa?“

„Proč ne?“ přikývl a sáhl po druhém listu. „Možná by tě však zajímalo ještě něco. Tady jsou zápisy z jednání kostnického koncilu. Když jsem je přečetl, ač nerad jsem uznal, že si dříve církev nedělala těžkou hlavu s tím, koho prohlásit za kacíře. Víš, co se stalo na podzim toho roku, kdy byl upálen Jan Hus?“

Chtěl jsem opáčit, že mne to nezajímá. Hanebným upálením Jana Husa pro mne přestala Kostnice existovat. Přiznám se však, že jsem byl zvědavý a proti svému přesvědčení jsem ho vybídl, ať hovoří dál.

Zná mě a nepatrně se usmál, jako by zvítězil. Hned ale zvážněl a pokračoval: „Danieli, tohle je list, který se jmenuje Stížnost národa německého. Koncilu ho předložili přední němečtí arcibiskupové, biskupové a opati. V něm se brojí proti zlořádům v církvi a žádá se náprava. Hlavním cílem Němců bylo skončení papežského schismatu, v němž viděli příčinu úpadku. Nerad uznávám, že mnohé z jejich myšlenek najdeš i u toho vašeho Jana Husa, i když řečených jinak. Italským, francouzským a španělským účastníkům koncilu se však zdál ten spisek příliš radikální, mnozí stále podporovali stávající papeže, zvláště stařičkého Benedikta, a tehdy osočili císaře Zikmunda, že je sám kacířem.“

„Škoda že ho taky neupálili,“ povzdechl jsem si, seřízl brk a navzdory tomu, že za okny už byla černá noc, dal jsem se do psaní.

KAPITOLA 1

Už několik dní hustě pršelo a navzdory tomu, že bylo léto, prudce se ochladilo. Vltava se vylila z břehů a zaplavila nábřeží až k městským hradbám. Na protějším břehu pod Pražským hradem zatopila sklepy domů a také zahradu arcibiskupského paláce. Voda byla zahnědlá jílem, který sem řeka přinášela z jihu. Po hladině plavaly trámy stržených chatrčí, chcíplé slepice a prasata a na jezu pod Vyšehradem uvízlo tělo utopeného starce.

Večer po svátku svatého Jindřicha, druhého římského císaře toho jména, přišlo krupobití. Z potemnělého nebe pršely kroupy velké jako slepičí vejce. Prudký vítr cloumal střechami, na dvorech převracel kádě a odnášel proutěné koše. Lidé ukrytí doma za zavřenými okenicemi se modlili a prosili Pána, aby ušetřil jejich životy a majetek. Ale všechno bylo marné. Většina střech na Starém Městě pražském byla poničená a na polích před hradbami bylo vidět dílo zkázy. Během krupobití zahynul jakýsi žebrák a pekař Mehlstein zemřel na zástavu srdce.

Hned jak se ráno otevřely městské brány, objevil se muž na koni. Na sobě měl deštěm zplihlý černý hábit, na tváři krvavý šrám od větve stromu, byl bledý a nevyspalý. Tryskem se hnal ke Karlově koleji. O chvíli později vyběhlo z budovy několik univerzitních mistrů a všichni se rozběhli po domech, v nichž žili jejich stoupenci a přátelé. Pak se z několika věží naléhavě rozezněly zvony. Na ulicích se objevili čeští studenti a všem na potkání sdělovali tu neuvěřitelnou zvěst – před deseti dny upálili v Kostnici jako kacíře jejich Jana Husa!

„To přece není možné!“ vykřikla zoufale Markéta, jakmile se to dozvěděla. Zrovna zadělávala těsto. Odložila mísu, ruce si otřela do zástěry a utíkala na jatka za svým manželem. Ale i tam už ta zpráva dorazila. Vaněk se zrovna domlouval s ostatními řezníky, co podniknou.

„Půjdeme do Betléma!“ navrhl kdosi. Všichni s ním okamžitě souhlasili. Průvod vyrazil přes Nové Město pražské k Havelské bráně. Kdosi zanotoval píseň Navštěv nás, Kriste žádúcí, kterou složil před odchodem do Kostnice Jan Hus. Markéta se přidala, měla hezký sytý hlas a ráda hrála prim. Ulicí sevřenou úzkými štíty vysokých kamenných domů se k pošmournému uplakanému nebi nesly stovky hlasů. Někteří lidé, kteří postávali v podloubí, se k průvodu přidali, jiní vyděšeně utíkali do mázhauzů a zavírali za sebou vrata.

Cestu zpívajícímu davu se pokusil na dolním konci Koňského trhu přehradit houfec městských ozbrojenců, ale když si jejich velitel spočítal, kolik lidí proti sobě má, a navíc zahlédl rozkurážené řezníky, cestu raději uvolnil.

Před Betlémskou kaplí byl již obrovský zástup lidí. A přicházeli další a další. Dveře do kaple však byly zavřené.

„Chceme se pomodlit za spasení duše našeho Jana,“ volalo několik tělnatých měšťanek.

„A chceme přijímat z kalicha,“ hlasitě žádal hubený svraštělý stařec. Jakýsi student zalomcoval dveřmi a pak křikl na své druhy, že se půjdou podívat do kazatelova bytu. Než se však protlačil k průchodu kolem nároží, dveře do kaple se rozletěly a v nich se objevil kněz Havlík. Byl to hřmotný muž se širokým obličejem a přísným pohledem. I když nepatřil k nejhlasitějším stoupencům nápravy církve, byl celkem oblíbený a v kapli kázal už druhým rokem. Vždy uměl říci slova, která povzbudila. Pravda však byla, že jeho kázání nebyla odvážná. Nechtěl si proti sobě popudit mistry vysokého učení, ale ani arcibiskupa Konráda z Vechty, a proto neustále lavíroval.

Přítomným požehnal a pak s těžkým povzdechem vystoupil na kazatelnu. „Bratři v Kristu, nikdo z nás nemohl být na tuto smutnou událost připraven,“ začal, když se kaple zaplnila. Příchozích bylo tolik, že někteří museli zůstat na ulici.

Havlík hovořil opatrně, neboť netušil, jak se k té věci postaví královský dvůr, arcibiskup a Staroměstská radnice. Neušlo mu, že pod kazatelnou stojí pár vlivných velmožů a konšelů, ale také dva dominikánští mniši a písař arcibiskupské kanceláře. Místo kazatele bylo výnosné. Pro své kázání si narychlo zvolil starozákonní příběh o Ezauovi a nadšenými slovy velebil otcovskou lásku. Husova smrt ho zaskočila.

„Zadrž,“ přerušil ho najednou ostrý hlas. Jakýsi měšťan se dral ke kazatelně a křičel: „Mluv o našem Janovi! Odpověz mi, bylo správné, co učinili hanební preláti v Kostnici?“

„Ano,“ přidávali se další. „Je křesťanské, aby císař Zikmund porušil své slovo, že zajistí našemu milovanému mistru svobodný návrat domů?“

„Je správné přijímat kalich?“ překřičel všechny jakýsi student.

„Bratři v Kristu, proč bouříte?“ nabádal je kněz Havlík, když se lidé utišili. Zvedl ruce nad hlavu, aby dodal svým slovům váhy. „Náš Pán všechno vidí a bude soudit spravedlivě. Své věrné i ty hanebné. Každý jednou předstoupí před jeho tvář. Copak se nepraví v Písmu, že…“

„Kdo je podle tebe věrný křesťan? Jan Hus, nebo papež?“ nenechali ho domluvit.

„Chceme, abys nám podal kalich!“

„To přece nelze. Mistr Jan Hus byl v té věci zdrženlivý, jak sami víte,“ bránil se Havlík. Trochu rozpačitě si upravoval svůj tmavý hábit. „Před odchodem do Kostnice přece řekl, aby se v té věci posečkalo na jeho návrat! Učení mistři musí tu věc posoudit, neboť tu jde o zákony boží! Snažně vás prosím, nenechte si zatemnit rozum žalem, který cítím i já. Nejednejte ukvapeně!“

„Jak dlouho ještě chceš o té věci spekulovat?“ rozzlobila se hubená šlojířnice, která žila nedaleko dominikánského kláštera. „Krista ukřižovali, Jana Husa upálili. Máme čekat, až zakroutí krky i nám?“

„Ale sestro…,“ vydechl polekaně kněz. Rozhlížel se z kazatelny a všude viděl jen nepřátelské pohledy. A jízlivé tváře dominikánů, kteří si něco šeptali s arcibiskupovým písařem.

„Bude se v Betlémě ctít památka mistra Jana Husa?“ rozkřikl se mládenec v tmavém hábitu. Byl kudrnatý, měl hezkou tvář a oči mu plály vzrušením. Stál jen pár kroků od Markéty a ta na něm mohla oči nechat.

„Co je to za otázku? Byl to můj učený a slovutný předchůdce,“ ohradil se ostře kněz Havlík. V tu chvíli onen kudrnatý mládenec udělal něco neslýchaného. Odplivl si a pak se prodral mezi lidmi a po schodech vystoupil na kazatelnu. Teprve teď si většina přítomných všimla, že má na temeni hlavy vyholenou tonzuru, která svědčila, že je řádně pomazaným knězem.

Odstrčil Havlíka a začal hovořit. Měl vášnivá gesta a dav na něm doslova visel očima.

„Proč ty vytáčky, kněže? V bibli stojí psáno: Tvá slova budiž ano, ano či ne, ne. A já pravím, že Jan Hus je svatý a upálili ho římští farizejové, aby se ho zbavili, stejně jako ti židovští ukřižovali Ježíše Krista. Je na nás, abychom pokračovali v mistrově díle! Jako apoštolové bojovali za památku Spasitele, musíme i my zvednout hlas, abychom nenechali zplanět květ skutečné víry, který mistr Jan Hus zasel a pod jehož rukama vzklíčil.“

„Kdo je to?“ šeptali si lidé zvědavě. Většina toho mládence neznala. Z Prahy nebyl. Jakýsi podomek s ním nedávno hovořil a polohlasně vykládal, že se jmenuje Jan a odešel od hanebných mnichů z želivského kláštera do Prahy, protože měl vidění, že nastane skonání věků.

„Co tady ještě hledáme?“ bouřil z kazatelny mládenec. „Pojďme za Jakoubkem ze Stříbra. To je kněz oddaný Husově věci a kalichu. V jeho kostele se už přijímá podobojí. A bude to tak všude! Učiňme přísahu, že neustoupíme před tím ryšavým drakem, který se nazývá císař Zikmund!“

Sestoupil pružně dolů a zamířil k východu. Lidé chvíli váhali, ale pak se celý dav vyhrnul na ulici za ním.

„Semlel všechno možné, ale nic z toho nebylo pokorné ani užitečné. A už vůbec ne pravdivé,“ stěžoval si kněz Havlík nevelkému hloučku měšťanů, který v kapli zůstal.

„To je možné, ale šli za ním!“

„Dav jde za tím, kdo se mu vlichotí do přízně,“ namítl nevzrušeně jeden z dominikánů. „Tys to nedokázal. Ale nevadí. Lůza se vybouří a bude zase klid. Jen s poslušnými syny církve mohou křesťané dojít spasení. Na to nezapomeň, kněže, až budeš zase kázat!“

Do svého hamru v Železném Újezdu se vrátil Olbram s poloprázdným vozem a ve tváři neskrýval obavy. Přivezl jen čtyři pytle mouky, a to bylo zoufale málo. Jenže od Písku až po Plzeň víc sehnat nedokázal. Po dlouhých deštích byla pole rozbahněná a polehlé obilí začalo hnít a dostalo sněť.

„A to jsem za těch pár pytlů musel zaplatit skoro všechno, co jsem za železo na jarmarku stržil,“ stěžoval si ženě Marii. O všechny úspěchy i neúspěchy se s ní poctivě dělil. „A ti, co na sýpkách nějakou mouku mají, ji ukryli, aby za ni dostali ještě víc, až přijde opravdu hlad.“

Marie trochu roztržitě přikývla, ale neodpověděla.

„Stalo se něco?“ ulekl se Olbram. V duchu ho napadlo, zda není něco s dětmi, ještě se s nimi ani neuvítal. Předpokládal, že všechny tři lítají po lesích.

„Zastavil se tu kupec ze Švábska,“ odpověděla po kratinkém zaváhání. „Někde tam u nich upálili Jana Husa. Toho kazatele, co jsme ho jednou potkali v Praze.“

Olbram si oddechl, že se nestalo nic horšího. Spíše z povinnosti dodal: „Já vím, byl to učitel bratrance Vítka. Celkem sympatický chlapík, škoda ho.“

„Každého křesťana je škoda. Skončit na hranici je hrozná smrt,“ vykládala přesvědčeně. Pokřižovala se a v očích měla opravdový soucit. Olbram svou ženu chápal. I ji chtěli kdysi upálit, když rodiče zemřeli na mor a křivoklátský purkrabí si myslel, že jím onemocněla i ona. Na svých cestách viděl Olbram tolik lidského utrpení, že nebyl důvod truchlit pro to jediné, Husovo. Tak to v životě prostě chodilo.

V Plzni zaslechl, že se u Chebu objevil mor. To ho v tuhle chvíli trápilo mnohem víc než smrt nějakého kazatele. Nebylo to tak dávno, kdy mor skončil, a představa, že by se měl vrátit, ho zkrušovala.

„Tváříš se, jako by se tě to vůbec netýkalo,“ napomenula ho přísně. Marie byla skvělá manželka. Olbrama ctila a udělala by pro něj vše, co mu viděla na očích, ale mezi své povinnosti zahrnovala také péči o jeho duši. Pokud udělal něco, co nepovažovala za správné, uměla se rázně ozvat. Proto si jí Olbram vážil. Vyrostla před hradbami Písku mezi rybáři a nedostalo se jí žádného vzdělání. Na vše se dívala praktickýma očima, a proto byla rozumnější než většina dcer zámožných měšťanů. To poznal, když ještě žil se svou první manželkou Gunhildou. Její názory byly k ničemu. Žádná jiná žena mu navíc nedokázala dát při milování tolik rozkoše jako Marie.

„Týká se mě to, samozřejmě,“ snažil se ji udobřit, i když věděl, že jeho výmluvy obvykle prohlédne. Jenže tentokrát se dala ukonejšit a dál tu věc nerozváděla. Odběhla k peci a donesla mu misku s kaší.

Uchopil do ruky lžíci a s chutí se dal do jídla. Snědl však jen pár soust. Marie stála u okna a zamyšleně ho pozorovala. Znal ji a věděl, že se něco děje. Její obavy určitě nepramenily jen ze smrti toho kazatele.

„Pojď ke mně,“ řekl něžně. Vstal, a když došla ke stolu, objal ji. Přiložila si tvář k jeho rameni a pevně se k němu přitiskla. Bylo to jasné, něčeho se bála. Chvíli však trvalo, než se svěřila.

„Nechtěla jsem ti přidělávat starosti, hned jak ses tu objevil,“ řekla a v očích se jí zaleskly slzy. „Byl tu posel z Nepomuku. Opat Hildesheim na tebe podal žalobu.“

„Na mě?“ podivil se Olbram. „Spor o Železný Újezd se přece vede mezi cisterciáky a Zdeňkem z Rožmitálu. Řeholníci si to ale zavinili sami. Neměli se mne pokoušet odtud vyhnat a mohli dostávat nájem dál. A ne malý. Tvrdit, že tohle místo nepatří klášteru, ale pánům z Rožmitálu, byla naše jediná možnost, jak se bránit. Teď máme světskou vrchnost, a je nám lépe, chválabohu.“

„Jenže tu žalobu na tebe podal opat ne kvůli hamru, ale proto, že prý jsi jeho poddaný a odmítáš plnit povinnosti. Má v ruce listinu, podle níž ti kdysi provozování hamru povolil.“

„Jeho logice nerozumím. V době, kterou se ohání, Železný Újezd přece ještě neexistoval a v té listině o něm není jediná zmínka.“

„Já tomu taky nerozumím,“ přiznala se. „Ale bojím se. Já totiž moc dobře vím, co vrchnost dokáže. Písecký rychtář Ruprecht mne i s rodiči vyhnal z domova jen proto, aby ti mohl do lože necpat tu svou strašnou Gunhildu. Když se to pánům hodí, rozšlápnou nás jako šváby.“

„Tak jednoduché to zase není. Netrap se tím,“ řekl, zvedl jí hlavu a políbil na tvář. „Zvládli jsme horší věci. Když už jsem se klášteru postavil, necouvnu. Já se o hamr připravit nenechám. Že se léta potáhnou soudy, to jsme věděli. Víš dobře, že se královský dvůr na požadavky církve nedívá zrovna laskavě.“

„Jenže ten řeholník tvrdil, že se máš dostavit před soud pražského arcibiskupa. Církev má jakési privilegium, aby své právní spory řešila sama, bez neblahého vlivu světské moci. Přesně tak to ten cisterciák řekl. Kdybys ho viděl, jak se šklebil!“

Olbramovi zatrnulo. To vypadalo mnohem vážněji. Jenže nechápal, proč by se měla církevní privilegia vztahovat na něj. Byl přece svobodným píseckým měšťanem.

„Tak vidíš, že jde o hloupost,“ řekl s hranou bezstarostností. „Kdy mám být souzen?“

„Hned po svatém Václavovi.“

„Takže zbývají ještě dva měsíce. Za tu dobu se dá stihnout spousta věcí. Kdy se vrátí děti?“

„Až večer, znáš je. O Barborku a Olbrama starost nemám, ale Jeníkovi jsou teprve tři roky. Jenže co nadělám?“

„Nic. Takže máme spoustu času pro sebe,“ konstatoval spokojeně a začal své ženě vyhrnovat nedočkavě suknici. Byl na cestách za obchodem skoro tři týdny. Chvíli se bránila, musela stále myslet na chystaný soud a na milování neměla vůbec chuť. Jenže znala svého manžela, a tak se mu podvolila. Nakonec musela přiznat, že se jí to líbilo a dostala lepší náladu. Ostatně, proč by měl spor s nepomuckými cisterciáky dopadnout špatně? Olbram dokázal za těch deset let, co spolu žili, zvládnout horší problémy. Byl právem nejbohatším výrobcem železa v celém brdském podhůří. Trochu se uklidnila.

KAPITOLA 2

Zpráva o upálení Jana Husa zastihla Lacka z Kravař na jeho oblíbeném hradě Helfštýně. Vyslechl ji s pohledem upřeným kamsi ke stropu, beze slova hodil poslovi pár stříbrňáků a pak se odebral do kaple. Nevečeřel a na modlitbách strávil celou noc.

Zkroušený byl i Vítek, neboť měl Jana Husa opravdu rád. I když nesouhlasil se vším, co jeho učitel hlásal, a později se příliš nestýkali, nemohl zapomenout na jejich první setkání v Betlémské kapli. Byl jeho žákem, a i když uznával, že ne nejlepším, betlémský kazatel mu otevřel dveře poznání. Ale i kdyby se od něj nedozvěděl vůbec nic, spojovalo je ještě jedno silné pouto, a tím byla jeho laskavá slova, kterými promlouval k němu a Rozárce na jejich svatbě.

Když odcházel z paláce do předhradí, kde se svou ženou žil v malé komůrce pár kroků od brány, cítil v očích slzy.

Rozárka se právě vrátila z kuchyně, malou Klárku držela na klíně a dřevěnou lžící ji krmila mléčnou kaší. Zvedla oči a starostlivě se začala svěřovat, že Klárka celý den plakala, protože se jí klube zoubek. Trochu roztržitě přikývl. Zamířil ke stolu, ženu políbil na tvář a děvčátko pohladil po hlavičce. Měla ji pokrytou chmýřím prvních vlasů a ke svému uspokojení si všiml, že jsou černé jako ty jeho. Také se kroutily do půvabných kudrn. Když už kvůli své ženě přistoupil na hru, že Klárka je jeho krve, byl vděčný za každou maličkost, která ji v té představě utvrzovala. Byla to jediná lež, jíž se vůči ní dopustil. Poté, co Rozárka potratila a bylo zřejmé, že další dítě mít nebudou, lepší řešení nenašel. Klárka se mu ve skutečnosti příliš nepodobala. Měla široký rozesmátý obličej a velké zvídavé oči. Vítek byl vysoký, vážný a spíše zamračený.

„Přinesla jsem placky,“ oznámila manželka, když dítě nakrmila a uložila do kolébky. Klárka usnula skoro hned. „Jsou se zelím, zbyly z panské tabule, budou ti chutnat.“

Jedl mlčky.

„Co je s tebou?“ dorážela na něj. „Celý den jsi pryč a teď se tváříš jako bubák.“

„Doufal jsem, že budeme přes léto spolu,“ opáčil, když dojedl. Mastné ruce si opláchl ve vědru u dveří. Vrátil se ke stolu a pokojně se usadil na lavici. Rukou objal Rozárku kolem ramen. Byla štíhlá a křehká. Dlouhé černé vlasy nosila spletené do dvou copů, které si jako každá vdaná žena halila do bílé loktuše, ale doma chodila prostovlasá.

Vítkovi se vždy líbila, ale navzdory svému vzdělání často hledal vhodná slova, jak jí to povědět. Smávala se jeho rozpakům, ale současně je omlouvala a říkala, že je chápe, neboť studoval vysoké učení a tam se věnují sice věcem zbožným, ale málo praktickým. Byla dcerou chudého staroměstského ševce a na křesťanské vědění měla svůj názor.

„Pojedeš někam s naším pánem?“ zeptala se odevzdaně. Těšila se, až se Lacek z Kravař vydá jako každé léto na obhlídku svých panství a oni budou mít chvíli čas na sebe, protože na tyhle cesty Vítka nebrával.

„Nejspíše začnu objíždět moravské pány.“

„Ty to ještě nevíš jistě? Proč?“

„Pán to sice zatím nenařídil, ale určitě to udělá. Upálili totiž Jana Husa!“

„Upálili?“ vykřikla zoufale. Pro ni to nebyl kazatel, ale člověk, jehož znala a měla ráda. Připadalo jí, jako by přišla o někoho blízkého.

„Předpokládám, že tohle si moravské panstvo líbit nenechá. Kdybys viděla, jak byl pan Lacek zdrcený, když se to dozvěděl,“ vykládal s obavami v hlase Vítek. „Jen sám Bůh ví, co z toho povstane. Ale určitě nic dobrého.“

Rozárka vrhla láskyplný pohled ke kolébce, pak vstala a celkem zbytečně upravila přikrývku. Malá Klárka se potila, bylo léto a i v podvečer vládlo parné dusno.

„Myslíš, že bude válka?“ zeptala se stísněně.

„Jak tě to napadlo?“ zakroutil překvapeně hlavou. „Bude kolem toho spousta silných slov a výhrůžek, ale zapomínáš, že naše země byla už v horších situacích. Panstvo zajalo krále, jeho bratr se pokusil uchvátit českou královskou korunu, papež nad námi vyhlásil interdikt, a vidíš, vždycky se to uklidnilo.“

„Dej bože,“ usmála se zdrženlivě a vrátila se na lavici. Uchopila Vítka za ruku a sama změnila téma hovoru. Začala vyprávět o rvačce dvou čeledínů, která se strhla jen proto, že jeden v noci příliš hlasitě chrápal. Když skončila, vesele se zasmála a dodala: „Tak si to pamatuj! Máš štěstí, že jsem jen slabá žena, jinak bych se už taky musela s tebou poprat.“

„Připomínáš mi to obden,“ opáčil pobaveně. „A víš, proč to je? Kdybys mě v noci nenechala hned usnout, tak…“

„Vydrž. Ještě den, a bude to dobré,“ omlouvala se trochu stydlivě. „Pak ti to vynahradím.“

Ráno se ukázalo, že Vítkovy obavy nebyly liché. Lacek z Kravař mu nařídil, aby ihned odjel do Olomouce.

„Jednat budeš s kapitulou a s biskupovým administrátorem,“ vysvětloval velmož. Byl to šlachovitý rytíř, jemuž v posledních měsících rychle zešedly vlasy a kolem očí se objevily hluboké vrásky. „Biskup Václav Králík z Buřenic je nejméně o dvacet let starší, než jsem já. Byl jsem ještě dítě, když on už byl vysvěceným knězem. Kvůli pokročilému věku o diecézi příliš nepečuje a většinou pobývá na svých statcích. Je však oblíbencem krále Václava, a to stačí, aby měl klid. Má slušné živobytí, za celá ta léta získal řadu výnosných obročí. I když Wyclifa odsoudil, k Janu Husovi se vždycky choval smířlivě.“

„Vím o tom. Díky Jeho biskupské Milosti se podařilo obsadit okolní fary českými duchovními, kteří navštěvovali vysoké učení v Praze. Jsou to většinou stoupenci reformy. Sám jsem tu věc zařizoval.“

„Správně! Ale k tvému úkolu. V Olomouci budeš tlumočit nesouhlas s tím, co koncil spáchal. Žádám, aby olomoucká kapitula odsoudila čin koncilu a prohlásila, že Jan Hus není kacíř. Současně ji jménem moravského panstva požádej, aby povolila přijímání z kalicha.“

„To kapitula neudělá.“

„Možná ne hned, ale ať v Olomouci vědí, co od biskupa očekávám. Není všem dnům konec, milý Vítku! Já vyrazím do Prahy za Čeňkem z Vartemberka. Nikdy dříve nebyla jednota českého a moravského panstva tak důležitá jako právě teď.“ Říkal to tak naléhavě, že Vítek poprvé zapochyboval, že se podaří udržet mír.

Rozloučil se s Rozárkou. Klárce se konečně zoubek prořízl. Holčička se už zase smála na celé kolo a žvatlala cosi, co mohlo při troše dobré vůle znít jako táta. Sám si osedlal koně a vyrazil na cestu. Doprovázeli ho dva ozbrojenci v plné zbroji a na kopích nesli rozvinuté zástavy. Na nich byl rodový erb pánů z Kravař se zavinutou střelou. Tak se nazýval šíp s kusem látky, která se před výstřelem zapálila a pomocí níž se při obléhání podpalovaly střechy domů. V bráně se ještě otočil a zamával Rozárce. Stála ve dveřích jizby a v náruči chovala Klárku.

Byl příjemný prosluněný den a koně odpočatí. V údolí Bečvy obilí ještě nedozrálo, ale sotva ho za Lipníkem opustili a ocitli se v rovinaté krajině, vládl všude na polích čilý ruch. Muži se srpy v rukou pomalu postupovali v hlubokém předklonu a podávali hrsti obilí ženám, které kráčely za nimi a vázaly snopy. Všichni byli zpocení a rozesmátí, neboť Bůh jim dopřál dobrou úrodu. Jak ale Vítek věděl, jinde to tak nebylo. Tady však měli štěstí.

Přebrodili řeku Moravu a do Olomouce vjeli bránou Všech svatých. Od ní stoupala cesta do mírného svahu ke katedrále a nádhernému paláci, který před sto lety postavil biskup Jindřich Zdík. Poblíž se nacházela fara, jejímž štědrým donátorem byl Lacek z Kravař. V ní jeho služebníci přenocovali pokaždé, pokud navštívili město. Zamířil tam i Vítek.

Ke svému údivu se však nesetkal se stařičkým knězem, neboť před několika týdny zemřel. Obročí obdržel nový, mnohem mladší. Biskupův administrátor ho sem dosadil, aniž o tom Lacka z Kravař informoval. Nový farář byl pedantský muž poslušný příkazů církve. Jeho jmenování bylo nejen zjevné porušení tradičních zvyklostí a čirý nevděk, ale svým způsobem dokonce vyhlášení nepřátelství. Vítek vše rychle uvážil a raději pokračoval do města, kde se ubytoval v zájezdním hostinci poblíž rynku.

Nebyl pověrčivý, ale takový začátek se mu nelíbil. Čekala ho složitá jednání a hned po příjezdu pochopil, že olomoucká kapitula nemíní respektovat moravské panstvo. Vysocí preláti se zjevně ocitli ve vleku kostnického koncilu, který je neustále nabádal, aby rázně zakročili proti českým kacířům. To bylo špatné znamení.

Šenk byl čistý a pohodlný, a protože do výročního jarmarku bylo daleko, byl téměř prázdný. Vítek dostal nejlepší jizbu s okny do kvetoucí zahrady, která se za domem táhla až k masivní roubené stodole, jež částečně zakrývala ochoz hradby. S pomocí svých ozbrojenců odstěhoval truhlici s věcmi a vyrazil do kanceláře biskupského paláce, aby ohlásil příjezd a sjednal si slyšení.

Přijal ho hubený písař, jemuž chyběly na pravé ruce dva prsty. Říkalo se, že mu je kdysi usekli pro křivé svědectví. Vítka vyslechl a ochotně slíbil, že vše co nejrychleji zařídí a pošle do šenku zprávu, kdy ho administrátor přijme. Protože do večera bylo daleko, zastavil se Vítek v bibliotéce. Patřila k nejlepším v zemi, schraňovala několik stovek kodexů. Vypůjčil si spis lyonského biskupa Ireneje Proti herezím. Začetl se do něj tak, že se do šenku vrátil až za tmy.

„Mám za tebou v noci přijít?“ optala se bokatá holka, která obsluhovala v šenku. „Za dva stříbrňáky vystoupíme spolu na nebesa jako svatý Eliáš.“

Pobaveně se zasmál, ale její nabídku rezolutně odmítl, i když holka byla pěkná a před odjezdem z domova se nestihl s Rozárkou pomilovat. Jenže slib manželské věrnosti bral vážně. Z časů svých studií si v těchto věcech odnesl navíc jistou ostýchavost.

Pokrčila rameny a odběhla za svými povinnostmi. Ale později, kdy těch několik málo hostů z šenku odešlo, se vrátila. Přinesla si džbánek piva a posadila se ke stolu. „Prý sloužíš urozenému panu z Kravař, říkali ti dva, co s tebou přijeli.“

Přikývl a odsunul prázdnou misku. Dojedl a chystal se na lože. Vrhl krátký pohled do její tváře, letmo zabloudil k výstřihu, ale pak se raději věnoval svému džbánku. Věděl, že se důvěrnosti vůči těmhle holkám mohou vymstít. Umínil si, že ráno šenkýře napomene, protože podle zemského práva bylo to, co tahle holka dělala, zakázané.

„Nechtěl jsi být náhodou knězem, že se tak tváříš?“ pokračovala provokativně. „Ale to se vlastně hodí. Já se měla stát jeptiškou, takže mě se bát nemusíš.“

„Nebojím se tě,“ zabručel rozmrzele. Kdyby však teď vstal a odešel, jen by ji v jejím posměchu utvrdil.

„Jmenuju se Magdalena. Přátelé mi říkají Svatá Máří. Jak se jmenuješ ty?“

„Vítek,“ opáčil neochotně, protože mu bylo jasné, že jeho jméno musí znát, jen to zkouší. Řekl ho přece šenkýři. Rozhodl se, že bude raději za nekňubu, a rázně vstal z lavice. Holka ho naléhavě chytla za ruku. „Neodcházej ještě, prosím. Jen pár slov.“

Chtěl se jí vytrhnout, ale ona tiše dodala: „Znáš Prokopa z Fulneka?“

Vítek se zarazil. To jméno opravdu znal. Navštěvovali spolu lekce na artistické fakultě a byli ubytovaní ve stejné koleji, ale nikdy k sobě neměli blízko.

Holka se k němu naklonila a tiše pokračovala: „Něco bych ti o něm mohla povědět. Nahoře u tebe.“

„Dobrou noc!“ vyhrkl zlostně a zamířil ke dveřím, které vedly dozadu k jizbám hostů. Holka pokrčila rameny, dopila džbánek a odběhla za svými povinnostmi.

Vítek si lehl, ale navzdory svému přesvědčení nemohl dlouho usnout. Převaloval se na lůžku, v místnosti bylo k zadušení, venku vládla horká letní noc. Jenže kdyby otevřel okno, vlétli by dovnitř můry a komáři, a to nesnášel. Před očima měl stále tu holku z šenku a představoval si, jak vypadá bez suknice.

Nakonec sice usnul, ale neustále se probouzel a ráno si připadal jako rozlámaný. Na dvoře se u kamenného koryta svlékl a celý se umyl v příjemně chladné vodě. Pak zamířil do šenku. Tentokrát ho obsluhoval sám šenkýř. „Čekají vás v biskupském paláci,“ oznámil nerudně a vzápětí požádal, aby mu za pobyt zaplatil hned.

Vítek byl po přestálé noci tak ubitý, že neměl sílu odmítnout, i když to nebyl požadavek obvyklý. Položil na stůl hrst stříbrňáků. Kde je služebná, se raději ani nezeptal. Snědl misku řídké polévky s kusem okoralého chleba a vydal se na jednání.

Biskupův administrátor se jmenoval Zbygněv a byl rodem Polák. Byl to ctižádostivý muž středního věku s neupřímným pohledem a monotónním hlasem. Vítka přijal v kapitulním sále a jemu po boku sedělo osm kanovníků. Nejprve se vyptal na zdraví urozeného pana Lacka z Kravař a teprve pak si s pohledem upřeným stranou vyslechl požadavky moravského hejtmana.

„Je ti jasné, že tvá slova nelze považovat za správná, zvláště teď, kdy se celé křesťanstvo snaží o nápravu tohoto světa? Je třeba víru v Krista upevnit, a ne ji podkopávat. Jan Hus byl potrestán zcela podle práva a stejně skončí ti, kteří by chtěli jeho bludy opakovat a šířit. To je k první části tvé řeči. O nestoudnosti, abychom přijali kalich, tu raději pomlčím!“

„To mám vyřídit svému pánovi?“

„Vrať se do šenku a vyčkej. My se nejprve poradíme a pak ti sdělíme rozhodnutí olomoucké diecéze.“

Vítek odcházel z paláce se smíšenými pocity. Částečně je přičítal svému nevyspání, ale na vině byla i divná atmosféra, která v kapitule panovala. Byl si totiž jistý, že zjevnou nechuť administrátora nesdílejí všichni kanovníci, a to mu dávalo naději, že jednání bude pokračovat. Pak by byla naděje něčeho dosáhnout.

Na nebi se objevily šedé mraky, rychle se zatáhlo a spustil se liják, který doprovázela bouřka. Blesky se s rachocením křižovaly po obloze. Vítek se těsněji zahalil do pláště, přes hlavu přetáhl kápi a utíkal prázdnou ulicí do šenku. I když to nebylo daleko, dorazil tam celý promočený.

Uvnitř na něj čekali dva konšelé s několika biřici.

„Podle rozhodnutí městské rady půjdeš s námi,“ oznámil přísně starší z nich.

„Jsem posel moravského hejtmana a chrání mne zemské právo!“

„Jsi obviněn z kacířství a církev požádala o tvé potrestání. Radím ti, nezpěčuj se!“

Okamžitě ho uchopily silné ruce, a protože se bránil, biřici ho doslova vyvlekli ven. V dešti jím neurvale smýkali po ulici, nešli však daleko. V domě na nároží, který sloužil k zasedání městské rady, ho zavřeli do sklepení. Když ho strčili do kobky, překvapeně zjistil, že už tam jednoho vězně mají. Na rozviklané lavici seděl Prokop z Fulneka. I jeho obvinili z kacířství, protože na ulici kázal proti kostnickému koncilu.

Vaněk vlastnil nedaleko rynku na Novém Městě pražském výstavné obydlí s trochu omšelou soškou patrona řezníků svatého Matěje ve výklenku nad vchodem. V domě vládla pevnou rukou Markéta. Byla zvyklá poroučet a manžel jí v soukromí často ustupoval. Navzdory tomu, že to byla žena paličatá a v mnoha ohledech nevyzpytatelná, miloval ji. Odpustil jí i věci, které by jiným měšťankám neprošly, včetně toho, že se ráda a mnohdy s netajeným příslibem usmívala na cizí muže. Věděl však, že tím její zájem končí. Markéta byla sice rozmarná, ale věrná.

Zvláště od loňského roku, kdy se jim narodila dcera Adléta, se s ní dalo celkem dobře vyjít. Jako by ji mateřství trochu zklidnilo a Markéta si začala uvědomovat své povinnosti. Co je navíc spojovalo, byl zájem o reformu církve.

Asi týden po rozpačité snaze uctít smrt Jana Husa v Betlémské kapli, přivedl Vaněk do svého domu na večeři onoho mladého kazatele, který se tak odvážně prodral na kazatelnu. Hostit potřebné patřilo k tradici jeho domácnosti.

„Tak to je on,“ ukázal na něj pyšně. „Jan Želivský se jmenuje.“ Vaněk se rád pohyboval v učené společnosti. To platilo už od časů, kdy ještě žil jeho otec a on ve společnosti svého bratrance Vítka navštěvoval univerzitní šenky. Díky tomu měl mezi řezníky pověst muže rozvážného i moudrého, a vysloužil si úřad cechmistra.

„Vítej,“ řekla Markéta a zvědavě si hosta prohlížela. Jan Želivský neměl v sobě nic z hranatosti řezníků, ani zjemnělosti mnohých učených bakalářů. Měl chytré živé oči, a pokud se usmál, jen těžko se mu dalo odolat. Vyzařovala z něj jistá zemitost, ale současně respekt. Požehnal jí i její dceři a pak se pokorně usadil k rohu stolu na znamení, že nehodlá překážet. Vaněk začal hned protestovat, ale on odmítl sednout si jinam.

„Jsem prostý křesťan,“ vykládal měkce, „proč by mi mělo příslušet čestné místo? Tys cechmistr a tvá půvabná žena bojuje za naši věc s odvahou prvních křesťanek. Vy si zasloužíte úctu, nikoli já.“

Jedl střídmě a způsobně. Přitom ochotně odpovídal na vše, co Vaňka zajímalo. Řeč se logicky stočila na pravdu evangelií a smrt Jana Husa.

„Jednou věcí je pochopit boží pravdu,“ vysvětloval Želivský trpělivě názor radikálních kazatelů. „Jinou, neméně důležitou, je za ni bojovat. Do statků i hrdel. Právě teď na nás Bůh seslal těžkou zkoušku, v níž však obstojíme, neboť naše úmysly jsou zbožné. Je třeba vymést ten Augiášův chlév!“

„A jak by sis to představoval, otče?“ zajímala se Markéta. Očima mu doslova visela na rtech.

„Což nejsou ve městě hanební stoupenci římského papeže?“ podivil se překvapeně. „Protože ryba páchne od hlavy, je třeba začít trestat především je. Měli by jít příkladem ve zbožnosti, ale jdou příkladem jen v cizoložství, svatokupectví a chamtivosti.“

„Jistě hanební jsou, ale jak bys je chtěl napravit? Ani Jan Hus to nedokázal.“

„Proč bychom je měli napravovat?“ namítl Jan Želivský. „Oni by měli napravovat nás, chybující křesťany. Pokud však sami hřeší, pak je třeba se jich zbavit. Vyhnat je! Fary by měli spravovat jen ti, kteří oddaně slouží Kristovi. Pouze oni ctí slova evangelia, nepřekrucují je a hlásají skutečnou Kristovu pravdu.“

„Znamená to, že by je měli spravovat kněží, kteří podávají kalich?“ ujasňoval si podsaditý řeznický cechmistr.

„Není jiný legitimní způsob, jak se účastnit Kristovy hostiny. Všichni křesťané jsou si rovní, a proto mohou dosáhnout spásy jen tehdy, pokud budou přijímat tělo, ale i krev Páně.“

„Vyhnat faráře,“ opakovala okouzleně Markéta. „Otče kazateli, kde teď pobýváš?“

„V jednom špitálu na předměstí,“ opáčil pokorně.

„V přízemí máme prázdnou komoru po mém bratranci Vítkovi. Tam by ses určitě cítil lépe. U našeho stolu se vždycky plná miska najde,“ nabídla rozzářeně. Vaněk se mrzutě zamračil, ale neodporoval, protože věděl, že to je zbytečné. Horoval pro reformu, ale nemyslel si, že by měl náklady nést na svých bedrech pouze on. A pak, jeden kazatel už jeho ženě hlavu popletl a obával se, aby se to neopakovalo. Jenže Markétě odporovat neuměl. Povzdechl si a odběhl do sklepa pro další džbánek vína, aby si připili na znamení dohody.

KAPITOLA 3

Vítek měl neuvěřitelnou zlost. Jak si mohla olomoucká městská rada troufnout uvěznit ho? Ale především, copak on byl nějaký kacíř?

„Není podstatné, jak věříš v Krista,“ vykládal mu zatrpkle Prokop z Fulneka. „Podstatné je, abys věřil v moudrý koncil. A ve spravedlnost přihlouplých konšelů.“

Vítek měl pocit, že to, co tvrdí jeho spoluvězeň, kacířstvím opravdu je. On sám si nic takového nemyslel. Nebo lépe řečeno, nikdy ho podobné spory nezajímaly. Proto opustil dráhu kněze, aby mohl žít s Rozárkou. Chtěl se věnovat životu, který byl srozumitelnější, zábavnější a podle jeho přesvědčení také užitečnější než dráha kazatele. Neshledával nic praktického ve vášnivých sporech o transsubstanciaci. Tak ho vychovali. I jeho otec Mikuláš zběhl ze studií, aby mohl žít s ženou, kterou miloval.

„Co si o tom myslíš?“ dorážel na něj Prokop z Fulneka. Byl to pohublý mládenec s nezdravou barvou ve tváři. Jedl málo a v noci ho často trápily křeče. „Platí slovo papeže víc než zákony boží?“

„To máš těžké. Existují jisté autority, na nichž stojí řád světa. Nemůžeš je všechny šmahem odmítat. Jak by to vypadalo, kdyby země neměla panovníka? Nebo kdyby slovo boží vykládal po svém každý nevzdělaný sedlák? Já netvrdím, že je všechno ideální, ale nebylo by ještě hůře, kdyby tohle nebylo?“

„Ty hlupáku!“ napružil se hubený kazatel a významně zvedl svůj kostnatý prst. „Nepochybuj, že by bylo lépe! První křesťané žili ve společné úctě a lásce. Stačilo k tomu jediné – milovat a ctít Krista. Jak ale vidím, tys stejný jako papeženci.“

„Nejsem. A nerozčiluj se pořád,“ mírnil ho Vítek. V žaláři nebylo, kam před podobnými diskuzemi utéct. Nebylo ani co dělat. Čas se vlekl zoufale pomalu a nevěděli, co s nimi vlastně bude. Ještě štěstí, že ráno i večer dostávali misku kaše a kus chleba, takže hladem netrpěli.

Kobka měla malé okénko. V chladném podzemí bylo příjemněji než na rozpálených ulicích. Slunce venku bývalo tak nesnesitelné, že přes poledne byli všichni ukrytí doma. Ti, co stihli sklidit, na tom byli dobře. V kopcích však nedozrálé obilí schnulo, stejně jako ovoce na stromech. Na pastvinách se jen těžko hledala trocha píce pro dobytek.

„Ty znáš sklepnici z šenku pod rynkem? Říká si Svatá Máří,“ zeptal se Vítek, aby změnil téma hovoru.

„Víc než dobře,“ připustil Prokop. „Je od nás, z Fulneka. Utekla sem.“

„Příbuzná?“

„Všichni jsme synové a dcery boží,“ opáčil nevzrušeně hubený kazatel. Na okamžik zaváhal, ale pak se začal vášnivě obhajovat: „Nikde v evangeliích nenajdeš, že by Kristus odpíral apoštolům právo spát s ženami. Někteří byli přece ženatí. To si vymysleli až hanební papežové. Magdalena je ovšem holka hanebná, samo to, jak si říká, je velký hřích. Proto už s ní nespávám.“

Semleli toho spoustu, a i když se mnohokrát pohádali, v jedné věci byli zajedno. Jan Hus nebyl kacíř. Uplynul týden a kromě žalářníka, který jim nosil jídlo a džbán s vodou, se o ně nikdo nezajímal. Nikdy s nimi nepromluvil ani slovo.

„Jak dlouho nás tu budeš držet?“ udeřil na něj jednou večer Vítek.

Ramenatý žalářník jen pokrčil rameny. Byl to svalnatý chlap, který nosil na odhalené chlupaté hrudi těsnou koženou kazajku bez rukávů.

„To má být odpověď křesťana křesťanovi?“ rozčílil se Prokop z Fulneka. Ten den se s Vítkem ještě ani jednou nepohádal.

Žalářník znovu pokrčil rameny, obrátil se a zamířil ke dveřím. Prokop to nevydržel, zezadu ho zlobně nakopl a zařval: „Sakra, ty neumíš mluvit?“ Bylo to dětinské a úplně zbytečné.

Žalářník se prudce otočil a mohutnou pěstí srazil Prokopa na zem. Pak otevřel ústa. Bylo vidět, že má vyříznutý jazyk. Zle se zaškaredil a zmizel. Dveře za sebou prudce přirazil.

O dva dny později se ráno v kobce objevil olomoucký rychtář v doprovodu dvou konšelů a kata. Za nimi stál v šeru jakýsi minorita v šedavém hábitu a v ruce držel kříž na znamení, že přichází se svatým posláním.

„Prokop je tu déle, půjde první,“ oznámil břitce rychtář a úsečně se svému žertu zasmál. Vítek v cele osaměl. Poklekl a začal se modlit. Cítil, že se mu strachem svírají útroby. Zavřel oči a uviděl Rozárku, která stojí ve dveřích s malou Klárkou v náruči a volnou rukou mu mává na rozloučenou. V očích má strach, ale současně důvěru, že se k ní vrátí.

Čas pomalu plynul. Vítek natahoval uši, zda něco nezaslechne. Předpokládal, že výslech právem útrpným se koná v nějaké komoře poblíž. Ale kromě pištění myší bylo všude hluboké, nepřátelské ticho. Teprve když se podle jeho odhadu blížilo poledne, zaslechl venku hluk. Pak se otevřely dveře a dovnitř se vpotácel Prokop z Fulneka. Jeden z biřiců ho musel podepírat. Zkrvavělé prsty měl rozdrcené, záda rozšlehaná a na nohou zaschlé strupy krve.

„Nezaprodal jsem Krista,“ řekl slabým, třesoucím se hlasem. „A tebe, bratře, prosím, nezaprodej svou duši ani ty. Pamatuj, že tam nahoře nás čeká život věčný.“

„Drž hubu!“ rozzlobil se rychtář a udeřil ho do tváře. Prokop z Fulneka se zvrátil, padl na podlahu a udeřil se do hlavy. Vítek se k němu chtěl sehnout, ale biřic ho popadl za rameno a vyvlekl ven.

Zamířili ke schodům. Výslech se nekonal ve sklepení, ale nahoře v patře, ve velkém sále, kde jindy zasedala městská rada. Na čestném místě ve vysokém křesle s vyřezávaným opěradlem seděl biskupský administrátor Zbygněv. Vedle sebe měl stolek, na něm číši s rudým vínem a misku se sladkými koláčky. Vypadal spokojeně. Jednání ale neřídil, pouze mu přihlížel.

Po jeho pravici seděli na dlouhé lavici vedle sebe konšelé. Byli tu jako přísedící.

Pod oknem stál u pulpitu písař s brkem v ruce a na nízké stoličce seděl se sepjatýma rukama onen minorita. To on jednání soudu vedl. Biřicové odvedli Vítka k pulpitu a srazili ho na kolena.

„Byla proti tobě vznesena žaloba, že jsi kacíř,“ začal s bolestným výrazem ve tváři minorita.

„Je lživá!“ vykřikl Vítek. Víc ale nestihl povědět, protože ho jeden z biřiců tvrdě udeřil do tváře. Rozsekl mu ret a Vítek ucítil sladkou chuť své krve.

„Církev svatá se nemýlí. Natož abys mohl prohlašovat, že lže,“ pokračoval ještě bolestněji řeholník. „Už to svědčí, že kacíř nejspíše jsi. Navštěvoval jsi lekce u Jana Husa. Souhlasíš s tím, co vás učil?“

Vítek mlčel.

„Teď mluv!“ vybídl ho laskavě minorita a biřicům pokynul, aby od něj odstoupili.

„Učil nás různé věci. Předčítal nám ze spisů církevních otců, z evangelií,“ opáčil opatrně Vítek.

„Jsi prý vzdělaný. Pak jistě tušíš, že na to se tě neptám!“ rozzlobil se minorita. „Proměňuje se při eucharistii chléb v tělo Páně? Nebo zůstává chlebem, jak tvrdí někteří pomatenci?“

Vítek znovu cítil, jako by mu hrdlo sevřela chladná ruka smrti. Věděl, že hraje o svůj život. Rozhodl se rychle a pevně potvrdil: „Ano, je to má pevná víra. Chléb se proměňuje v tělo Páně a víno v jeho krev.“ Nemusel ani lhát, tak ho to učili doma v Krumlově a vždycky si myslel, že to je správné.

Minorita vrhl krátký pohled na administrátora a pak o něco laskavěji pokračoval: „Má laik přijímat sub utraque specié?“

„Jan Hus nás nikdy nic podobného neučil. Laik přijímá pouze tělo Páně.“

„Ale nemůžeš popřít, že jsi od kapituly požadoval, aby povolila laický kalich na celé Moravě!“

„Nikoli já, ale můj pán. Já pouze tlumočil jeho poselství,“ bránil se Vítek. Nemínil ještě opustit svět pozemský. Ale především nemínil opustit Rozárku a maličkou Klárku.

„I tak jsi vinen, neboť jsi tlumočil požadavek kacířský. Ten, kdo kacířská slova opakuje, sám se stává kacířem. Co na to odpovíš?“

„Zhřešil jsem z neznalosti a jsem ochoten učinit pokání!“

„Co soudíš o papežovi?“ ozval se najednou administrátor Zbygněv.

Vítek musel odpovídat na desítky věroučných otázek. Byl však vzdělaný a věděl, jaké odpovědi preláti chtějí slyšet. Vůbec se netrápil tím, zda se svým tvrzením doopravdy souhlasí, či nikoli. Řekl si, že je na učené disputaci, jejímž smyslem není nalézat pravdu, nýbrž zachránit si krk. A pak, co vlastně byla teologická pravda? A co ta boží?

„Dobrá,“ řekl konečně administrátor a zvedl ruku na znamení, že výslech končí. „Bůh vidí do tvé duše a ví, zda jsi hovořil upřímně, či nikoli. Podle toho tě buď přijme mezi své věrné, až předstoupíš před jeho tvář, nebo tě zatratí. Já však prohlašuji, že ti dáme možnost vrátit se mezi pokorné věřící a své chyby odčinit. Zítra slavnostně spolu s dalšími kajícníky odpřisáhneš, že považuješ Jana Husa za kacíře a laické přijímání z kalicha je smrtelný hřích. Vlastnoručně přiložíš spolu s nimi oheň k hranici.“

„K jaké hranici?“

„Na níž bude jako kacíř upálen Prokop z Fulneka.“

Královna Žofie byla zámožná, protože jí manžel Václav daroval několik hradů a měst ve východních Čechách. V Praze si zřídila soukromý dvůr v domě, který se nazýval U Černého orla, neboť nad vraty byl vymalován erb římského krále. Tam si ráda zvala velmože i učence a někdy se s nimi vydržela bavit dlouho do noci. Sama byla vzdělaná, zvídavá a ráda se smála. Po smrti Jana Husa však pořádala podobné hostiny výjimečně.

Se svým manželem se vídala zřídka. Král Václav většinou pobýval na svém oblíbeném hrádku u Kunratic, kde se věnoval honům, vínu a několika hezkým ženám neurozeného původu. I když dříve Žofii nesmírně miloval, stejně jako vše, co v životě dělal, ho posléze omrzela a jejich vztah zůstal na úrovni zdvořilé korektnosti. Žofii to příliš netrápilo, zvykla si.

V příštím roce měla oslavit čtyřicet let, a to nebylo pro žádnou ženu příjemné zjištění, neboť vstupovala do věku požehnaného stáří. Mnohé ženy se ho ani nedožily, neboť si je Bůh povolal dříve. Příliš mnoho jich umíralo po porodu, neboť to byl úděl křesťanek. Žofie králi Václavovi potomka nedala. S manželem se o to pokoušela mnohokrát, ale nepovedlo se. Bůh jim nepřál a právě to byla jedna z věcí, které jí Václav vyčítal. Proto v poslední době tolik pil, alespoň tak to říkal. Žofie si však myslela, že na vině je spíše jeho zklamání z vlády.

Král Václav se snažil panovat spravedlivě a dobře, neustále opakoval, že by rád byl důstojným dědicem císaře Karla. Jenže jako vše, co dělal, dopadlo to většinou špatně, protože byl nestálý, málo odvážný a v duši líný. Příliš si zvykl na život ve stínu svého velkého otce.

Žofie bývala jiná. Byla rázná a v době mládí ji část panstva považovala za nebezpečnějšího soupeře než jejího královského manžela. Jenže ty časy byly pryč. Král Václav přišel o velkou část moci a křesla v královské radě místo jeho pochybných přátel obsadili představitelé nejvýznamnějších zemských rodů. Situace v zemi se uklidnila a chvíli se zdálo, že se pomalu začne vracet dávný blahobyt. Jenže pak přišly neúrody, černá smrt a teď ta věc v Kostnici.

Jediný, s kým se Žofie stýkala pravidelně, byl nejvyšší purkrabí Čeněk z Vartemberka. K jeho vysokému úřadu mu dopomohla právě ona. Čeněk byl o deset let mladší než ona a o jejich vztahu se šeptaly různé pomluvy. Všechny byly nepravdivé. To, co ji s Čeňkem z Vartemberka spojovalo, byl zájem o veřejné záležitosti, a především o reformu církve. On sám horoval pro kalich a Žofie si zase oblíbila Jana Husa. Jeden z posledních listů betlémského kazatele z Kostnice byl určen právě jí.

„Urozené rody se bouří,“ vykládal Čeněk z Vartemberka s číší vína v ruce. Byl ctižádostivý a královna Žofie mu zajistila vzestup, jakého nikdo dříve v jeho rodě nedosáhl. To však nebyl hlavní důvod, proč miloval pravidelná podvečerní setkání s královnou. Měl rád chytré ženy. Jeho manželka chytrá nebyla. Byla však dobrá hospodyně a dala mu tři zdravé děti. Žila na jeho hradě Velíši, svědomitě se o vše starala a vídal ji zřídka, většinou jen během zimy, kdy mohl opustit Prahu. Bohatě mu to stačilo.

„Urozené rody se bouří neustále,“ upozornila královna s neskrývanou hořkostí.

„Jenže časy se změnily. Nebouří se proti našemu králi, ale jsou nespokojené s tím, co dělá církev. Abych byl přesný, upálení Jana Husa považují za hanebnost. Vinu na tom nese i bratr tvého manžela, má paní, císař Zikmund.“

„A kdo nutil Jana Husa, aby odjel do Kostnice a tam se před koncilem obhájil, že není kacíř? Vy, česká a moravská šlechta!“

„Požadovali jsme však záruky. A ty jsme dostali,“ bránil se mrzutě Čeněk z Vartemberka. Tuhle výtku slyšel už dříve a vůbec se mu nelíbila. Nesmlouvavě proto upozornil: „Ostatně, i ty sama jsi tehdy uznala, že pro království tvého manžela je neúnosné, aby chodil svobodně po Čechách s cejchem kacíře a ještě veřejně kázal.“

„Tak jsem to neřekla,“ odmítla to ostře. I ona cítila vinu za to, co se stalo. Chvíli oba mlčeli. Sklepník, který takové situace znal, jim oběma dolil. Ten večer se pilo výtečné uherské víno, které Žofie dostala darem od císaře Zikmunda.

Čeněk z Vartemberka upil a čekal. Neslušelo se, aby nový hovor začínal on sám. I Žofie mlčela a zaobírala se svými myšlenkami. Nebyly zrovna radostné. Pak spíše zoufale vyhrkla: „Co ale bude dál?“

„S panem Lackem z Kravař sbíráme podpisy urozených mužů, abychom vyjádřili nesouhlas s hanebným skutkem kostnického koncilu. To jistě už víš, má královno. Rozhodl jsem se však, že je třeba jít ještě dále. Na začátek září jsem svolal do Prahy velký sněm panstva. Přijedou všichni, kteří ctí Husův odkaz.“

„Co si od toho slibuješ?“

„Budeme demonstrovat svou jednotu. Věřím, že nás podpoří i tvůj královský manžel. Pokud mám zprávy, ani on nesouhlasí s upálením Jana Husa.“

„Máš pravdu, i on truchlí nad smrtí betlémského kazatele,“ potvrdila, neboť dbala na Václavovu pověst. Věděla však, že jeho zármutek není ve skutečnosti nijak hluboký. Nedávno s ním v soukromí o Husově smrti hovořila a on opáčil: „Když si ho Zikmund upálil, ať si nese následky. Doufám, že to českému panstvu otevřelo oči. Mé vládě to může jen prospět.“

Když to říkal, nebyl úplně střízlivý. Nejsmutnější pro Žofii bylo, že měl pravdu, protože Husova smrt opravdu oslabila Zikmundův vliv v Čechách.

Pro jejího manžela byl Jan Hus jen jednou z mnoha figurek na šachovnici, kterou musel obětovat. Pro Žofii nikoli, ona brala upálení betlémského kazatele velice osobně. Jenže realisticky chápala, že pravdu má Václav. I ona uměla hrát šachy. A velice dobře. Byla jedna z mála, kdo dokázal českého krále porážet.

„Nejde jen o to,“ pokračoval Čeněk z Vartemberka. Otevřeným oknem doléhaly do honosného sálu hlasy z ulice. Město se pomalu ukládalo na noc. „Církev má příliš moci a majetku. Nic z toho však neužívá ku prospěchu této země. Tvrdí, že jí jde o víru a památku Ježíše Krista. To jde nám všem, ovšem lze to dělat i v chudobě a s pokorou. Přesně jak to hlásal Jan Hus.“

„Ani tohle neřekl nikdy přesně těmito slovy,“ opáčila, teď už opět se svým klidným a shovívavým úsměvem. K Čeňkovi z Vartemberka se někdy chovala jako k neposlušnému synovi. „Říkal jen, že by se církev měla zbavit hříchů a toho, co nepotřebuje. I když tuhle zem miloval, nikdy nenadřazoval její zájmy nad zájmy veškerého křesťanstva. Jemu šlo o podstatu světa! Vidím, že otvíráš ústa, abys své královně odporoval. Nedělej to! Já jeho dílo znám téměř zpaměti. Chceš zkazit dnešní večer tím, že ti začnu citovat, co doopravdy napsal?“

„Jeho myšlenky si vždycky rád poslechnu,“ odpověděl zdvořile. „Kdykoli a od kohokoli. Ale v tvé přítomnosti, má královno, bych si přece jen raději užíval potěšení z myšlenek tvých.“

„Dvorný a chytrý jako vždy,“ přikývla spokojeně. „Takže budu opakovat svou otázku. Co bude dál? Kam chce směřovat české panstvo, až se na sjezdu sejde? Chcete bojovat s církví?“

„To jistě ne. Všichni jsme věrní synové církve svaté. Ovšem té Kristovy, nezkažené hříchy, hamižností a pýchou papežů.“

„Jistě. Přesně tohle tvrdí ti, kteří volají po reformě. Jenže přemýšlel jsi, k čemu to může vést?“

„K nápravě věcí duchovních i světských, jak jinak?“

„To tvrdí mistři vysokého učení. Už léta. Jenže upřímně, dokázali oni sami něco změnit či napravit? Co je znám, hádají se o pojetí univerzálií, o transsubstanciaci a Wyclifa. Jeden na druhého je jako kočka, která najde odřezek loje. Jim nejde o víru, ale o ně samotné! Žárlí na sebe a dávají si pozor, aby některý z nich neudělal něco, co by mu přineslo víc přízně než těm ostatním. Vždyť oni vypudili Jana Husa z Prahy.“

„Ne oni, ale arcibiskup a kapitula.“

„Ovšem vysoké učení se tomu nebránilo.“

Čeněk z Vartemberka pokrčil smířlivě rameny. Nechtěl se přít, ale věděl své. Odchod Jana Husa z Prahy na Kozí Hrádek byl tehdy nejlepším řešením. A byl to on, kdo tohle celé zařídil, neboť byl poručníkem nezletilého Oldřicha z Rožmberka. Na jihu mohl betlémskému kazateli zajistit klid a bezpečí. Jenže to bylo před dvěma lety.

„Takže do třetice,“ nesmlouvavě opakovala královna Žofie. „Co si od sněmu slibuješ?“

„Dobrá, povím ti svou představu. I když netvrdím, že se ji podaří prosadit. Chci omezit vliv církve. Radikálně. Tenhle záměr spojuji s posílením vlivu těch kněží, kteří se kloní k podávání kalicha prostému lidu.“

„Mnozí z těch kazatelů se sice ohánějí památkou Jana Husa, ale ve skutečnosti o jeho učení nic nevědí a vykřikují do světa jen různé pomatenosti. Nedávno jsem slyšela jistého Jana Želivského. Hovořil sladce, dobře se to poslouchalo, ale pokud o jeho myšlenkách přemýšlíš, zjistíš, že nabádal k tomu, aby prostý lid svrhl světskou vrchnost. A pamatuj, nemluvil jen o prelátech, ale o všech pánech. I o vás, urozených rodech.“

„Pomatenci byli vždycky. Dám ho zavřít a bude klid. Musím ti však oponovat. Nejsou všichni hanební. Slyšela jsi třeba kázání Jana Bradáčka? Nebo Jana z Jesenice?“

„Samozřejmě. To jsou mužové učení. Ale co se stane, pokud se reformy církve chytí ti nevzdělaní? Nebo ještě hůře, ti ctižádostiví a nezodpovědní?“

„Nedělej si starosti, má paní. Víš sama, kolik schopných kazatelů vychovalo pražské vysoké učení. Ujmou se Husova odkazu. Kalich má v této zemi skvělou budoucnost! Slibuji ti, urozené rody dohlédnou na to, aby se poměry změnily k lepšímu.“

„Dej Bůh,“ souhlasila a zbožně se pokřižovala. Pak pokynula svému zpovědníkovi, který zamířil k pulpitu, na němž ležel otevřený kodex. „Poslechni si tohle,“ řekla Žofie svému hostu. „Je to popis křížového tažení do Svaté země. Mému správci se podařilo koupit tu knihu v Norimberku. Byla drahá, ale těch peněz opravdu nelituji.“

Zpovědník měl příjemný hlas a začal číst. Zvenku k nim dolehly hlasy zvonů, které oznamovaly, že se zavírají městské brány.

KAPITOLA 4

Olbram nebral svůj spor s nepomuckými cisterciáky na lehkou váhu. Bylo ovšem zbytečné moralizovat. Opat Hildesheim porušil své slovo, chtěl ho vyhnat a vzít mu hamr, který Olbram na klášterním panství založil a vybudoval z něj prosperující podnik. Proto se dohodl se svým urozeným sousedem Zdeňkem z Rožmitálu a nechal hamr zapsat do zemských desek, jako by odjakživa patřil k jeho panství. Určit hranice v brdských lesích bylo prakticky nemožné.

Nebylo to sice čestné, ale on nebyl tím, kdo první porušil dohodu. Spojenectvím Zdeňka z Rožmitálu si mohl být jistý. Jednak z něj měl jeho urozený soused slušný finanční prospěch, neboť rentu, kterou dříve dostával klášter, odváděl nyní Olbram do jeho truhlic. Navíc on sám vedl několik sporů o rodové statky s pražským arcibiskupem.

Olbramův hamr měl val a palisádu, které chránily obydlí, jako by to byl zemanský dvorec. Pro čeleď opatřil zbraně a věděl, že se na její věrnost a odvahu může spolehnout. Přesto se trápil, zda by nebylo lepší odvézt alespoň na čas Marii s dětmi do Písku, kde po otci Prokopovi vlastnil výstavný dům. Kdysi však musel svému tchánu Ruprechtovi slíbit, že se tam Marie nikdy nevrátí. Jenže jeho jediná dcera Gunhilda byla mrtvá, a i když rychtář dával vinu za její smrt Olbramovi, čas ostří nenávisti otupil. Ruprecht zestárl a přišel o svůj úřad.

To ale nebyl jediný problém, který Olbram doma měl. Před časem ho ne zrovna zdvořilým způsobem zbavili členství v městské radě. Bylo na čase zjistit, jak si vlastně v rodném Písku stojí. Současně se chtěl poohlédnout, zda by se v okolních vesnicích nesehnalo nějaké obilí. Kolem Otavy byla pole úrodnější než v brdském podhůří.

Ruprecht, dříve ramenatý dobře stavěný muž, který si hravě poradil s výtržníky ve městě, seschl, chodil nahrbený a musel se opírat o hůl. Žil sám, opuštěný a zatrpklý. Ale pýcha z jeho očí nezmizela. Olbrama uvítal zdrženlivě, ale nikoli nepřátelsky. Rychtu na Malém rynku musel opustit a jeho nový dům nebyl zdaleka tak rozlehlý, byl však přepychově zařízený. Zdi v jizbě zdobily dokonce dvě flanderské tapiserie a na polici bylo vystaveno na odiv několik číší z nazelenalého skla.

Ruprecht byl zámožný a mohl si dovolit nejen hospodyni, ale i fortnýře. Tím byl ramenatý muž, který pod ním dříve pracoval jako biřic. Teď se staral o pořádek v domě. U pasu mu visel tesák a na ramenou nosil plášť, na němž bylo vyšito Ruprechtovo jméno, jako by šlo o služebníka urozeného člověka. Bývalý písecký rychtář si potrpěl na dobrou pověst a rád zdůrazňoval, že on sám je něco víc než obyčejní měšťané.

„Hovořil jsi s ním?“ vyhrkl, sotva Olbram vstoupil. Nebylo třeba vysvětlovat, na koho se ptá. S první manželkou měl Olbram syna, který dostal jméno po něm. Jenže po Gunhildině smrti si Ruprecht prosadil, že vnuka bude vychovávat jeho přítel Mikuláš z Pístného na svém hradu Hus. Od té doby se však mnoho změnilo. Marie dala Olbramovi syna, jehož ze vzdoru pojmenoval rovněž Olbram. Mikuláš z Pístného začal horovat pro reformu církve, s čímž Ruprecht naprosto nesouhlasil. Mikuláš si navíc chlapce přisvojil, jako by byl jeho krve, protože jeho žena mu potomky nedala. Odmítl, aby se s ním setkávali. To platilo nejen pro jeho otce, ale i děda.

„Zastavil jsem se tam, jak jsem slíbil,“ připustil Olbram. „Viděl jsem ho. Je urostlý po tobě a určitě vypadá na víc než devět let. Ale nemluvil jsem s ním.“

„Proč?“

„Tvůj přítel mi to zakázal.“

„Nemám žádné přátele, ani Mikuláš z Pístného už není můj přítel,“ ohradil se žlučovitě Ruprecht. „Co budeme dělat?“

„Nic. Tvůj vnuk mi pouze sdělil, že mne nenávidí. To je výsledek tvé výchovy.“

„Tys mou dceru také nenáviděl!“

„Já se s ní oženit nechtěl. Ale svědomí mám čisté. Nikdy jsem jí neubližoval, to ona mně. Nechme toho však, je to pryč.“

„Jistě, je to pryč,“ souhlasil Ruprecht. Olbram předpokládal, že tím jejich hovor jako jindy skončí, ale bývalý písecký rychtář ukázal na křeslo a vyzval ho, by se posadil. Křikl na kuchařku, ať donese pečené ryby a víno. Byla středa, a to se v Ruprechtově domácnosti držel půst stejně jako v pátek. Tohle nařízení, které kdysi prosazovaly žebravé řády, nikdo jiný ve městě nedodržoval. Většina měšťanů nedržela půst ani v pátek.

Připili si.

„Brzy odejdu na věčnost,“ začal bývalý písecký rychtář skoro plačtivě. Tohle bylo jeho oblíbené téma, o němž neustále přemýšlel a mluvil. „Věř mi, už se těším. Nikdy jsem neudělal nic špatného a věřím, že Bůh bude ke mně milosrdný. Stáří je zpropadená věc, pokud nemáš děti, z nichž by se mohlo tvé srdce radovat. Na hřbitov k hrobu mé drahé Gunhildy chodím každý den. Byls tam vůbec někdy? Ale to je jedno! O tom jsem s tebou mluvit nechtěl. Jak jsem řekl, brzy odejdu na věčnost, a měl bych tedy uspořádat své pozemské záležitosti.“

„Už jsi je uspořádal,“ upozornil Olbram. Jako dobrý kupec uměl číst ve tvářích lidí. Pochopil, že tenhle hovor s ním Ruprecht nevede proto, aby rekapituloval, co bylo.

„Jistě, zařídil jsem vše tak, abys po Gunhildě nezdědil ani stříbrňák. Jen proto jsem se smířil s tvou kuběnou, abys s tím souhlasil. Malý Olbram má dědit úplně všechno.“

„Tak jest. Já své slovo držím.“

„To je také tvá jediná dobrá vlastnost. I když vlastně ani to ne. Manželský slib jsi nedodržel. Ne, nebudeme se hádat. Olbrame, nesnesu pomyšlení, aby se můj majetek dostal do rukou muže, který věří v kalich! Doslechl jsem se totiž, že Mikuláš z Pístného ho povolil na svém hradě podávat. A přijímá z něj i můj vnuk. Je mi, jako by mi vytrhli srdce z těla. Jak víš, rokycanský rychtář je můj přítel. Psal mi, že ty pro kalich nehoruješ. Doufám, že to je pravda?“

„Žiju v lesích. Tam dávají lišky dobrou noc,“ zasmál se trochu strojeně Olbram. „Mé děti, ty, co mám s tou, jak ty říkáš, kuběnou, ani do školy chodit nemohou. Do kostela chodíme jen v neděli. Máme to do něj dvě hodiny pěšky. A to, co mne trápí, je sehnat dostatek jídla pro všechny v Železném Újezdě. Jak vyrobit dobré železo a prodat ho. Pokud tě to uklidní, obracím se ke Kristovi a modlím se stejně jako ty.“

„Nezní to sice příliš zbožně, ale i tak musím říci chválabohu!“ přikývl spokojeně Ruprecht. On sám býval muž věcný, a i když by to nikdy nahlas nepřiznal, uznával Olbrama proto, že si byli v tomto ohledu podobní. Ke stáru člověk pochopí věci, které mu dříve unikaly. Spása vlastní duše ho teď trápila víc, než byl ochotný přiznat. Zvláště poté, co zhatil zádušní odkaz své zemřelé dcery, aby se část jejího majetku dostala do rukou píseckým dominikánům. To byl ještě královským rychtářem a díky vlivným přátelům zařídil, aby veškerý majetek zůstal jeho vnukovi. To považoval za svůj největší hřích, ale ustoupit nemínil, neboť nepochyboval, že dominikáni měli na Gunhildině smrti svůj díl viny.

Nastala krátká pauza. Ruprecht sáhl do misky pro rybu a omluvil se, že je špatný hostitel, neboť stále jen mluví a ani nenechá Olbrama se najíst. Boží dary by měl člověk vychutnávat, i když je den půstu. Pstruzi měli křupavou kůrku z bílé mouky a byli nadívaní pikantní zeleninou a česnekem.

Dojedli v tichosti. Ruprecht vylovil plátěný ubrousek a zdvořile ho podal Olbramovi. Teprve pak si do něj otřel ústa i on. Pečlivě ho složil s pohledem sklopeným k desce stolu.

Pak zvedl hlavu a v očích se mu leskly slzy. „Nemám tě rád,“ přiznal se upřímně. „Ale svůj majetek nenechám dominikánům. Nedostane ho jako odúmrť ani král Václav, který se mne po letech věrné služby zbavil. Nemíním ho nechat ani kacířům! Musím volit mezi morem a neštovicemi. Možná se mi budeš smát, že jsem na stará kolena ztratil rozum, ale ze všech lidí, které znám, mi vadíš nejméně. Mám vlastně už jen tebe.“ Pak ho přemohla sebelítost a hořce se rozplakal. Olbram ho viděl se slzami v očích jen na pohřbu jeho jediné dcery Gunhildy. Ale tehdy nenaříkal tak žalostně jako teď.

„Vážím si toho,“ přikývl, přemožen dojetím, a tiše dodal: „I já ti odpouštím!“

„Sakra, ještě neumírám!“ rozkřikl se Ruprecht a setřel si slzy z očí. „A ty mi nemáš co odpouštět. Já tobě nikdy neublížil.“

„Ale mé Marii hrozně!“

„Byl jsem rychtář! A otec. Gunhilda se musela vdát.“

Já vím, někdo jiný ji obtěžkal, chtěl připomenout Olbram s nelibostí. Ovládl se však a spolkl to. Byl křesťan a měl by odpouštět. Proto pokorně navrhl: „Pojď, pomodlíme se. Za obě. Za tvou Gunhildu i mou Marii. Aby ta první došla spasení a aby té druhé dal Bůh dlouhé zdraví.“

„Kdybych nebyl slabý stařec, ztrestal bych tě za takovou opovážlivost,“ zahučel bývalý písecký rychtář. Zaváhal, ale pak sepjal ruce a začal tiše s modlitbou. Už dlouho necítil Olbram takový klid v duši.

„Amen,“ pronesl hlasitě Ruprecht a pokřižoval se. Oči se mu už neleskly slzami. Teď v nich měl svůj obvyklý číhavý výraz. Břitce začal: „Jak jsem řekl, nemám tě rád. Jenže nezbývá mi nic jiného než právě tebe požádat o jistou službu. V zemských deskách změním kšaft. Po mé smrti se staneš správcem veškerého mého majetku. Mám ovšem dvě podmínky! Na svatý kříž odpřisáhneš, že z něj necháš každoročně vystrojit čtyři mše za spásu mé duše a duše tvé zemřelé manželky Gunhildy. Pokud se tvůj nejstarší syn umoudří a přestane s těmi kacířskými bludy, pošleš ho studovat a z peněz, které můj majetek nese, mu zajistíš dobré živobytí. Jsi obchodník, to bude pro tebe hračka!“

Na okamžik zaváhal, ale pevně dokončil: „Z těch peněz rovněž zajistíš výchovu dětí, které ti dala ta hanebná Marie. Bůh jí odpusť, jako jí odpouštím i já! Dceři přispěj z mého majetku na věno. Chlapci ať se vyučí něčemu pořádnému. Tvá žena mne nezajímá, ale jsem svým způsobem nevlastní děd těch dětí. Možná by mi udělaly na stará kolena alespoň trochu radosti. Žádám, abys je přivezl do Písku. Chci je vidět! To je má druhá podmínka.“

Pražský lid neodpouštěl. Do záležitostí kostelů mluvit nemohl, ale Betlémská kaple byla soukromým majetkem a hlavní slovo měla při jejím řízení univerzita a staroměstská rada. V polovině léta byl kněz Havlík zbaven svého obročí a jeho místo zaujal stoupenec reformace, milovaný Jakoubek ze Stříbra. Na jeho kázání bylo plno, stejně jako za časů mistra Jana Husa. A přece tu jistý rozdíl byl. Teď již většina věřících neposlouchala se sklopenými hlavami, ale měla tváře obrácené ke kazatelně. V nich se dala číst dychtivost a v očích některých zjevný vzdor.

Ve městě vládla nervozita. Úrodu na polích před hradbami zničily deště a už teď prudce stoupala cena chleba. Stavby se kvůli špatnému počasí zastavily a nádeníci neměli co do úst. Lidé se na ulici pohádali často bez zjevné příčiny a několik počestných měšťanů to odneslo boulemi a pohmožděninami. Šenkýři zavírali výčepy už před soumrakem, neboť nebylo bezpečné nechat podnik zaplnit opilci. Nevěstka se dala koupit za krajíc chleba. Žebráci před vraty chrámů naříkali úpěnlivěji než dříve. Lidé se ne bez důvodu strachovali, co přijde.

Po svátku Nanebevzetí Panny Marie přinesl jeden moravský kupec zprávu, že v Olomouci byl jako kacíř upálen jistý český kazatel. I když od rána lilo, vydala se Markéta spolu s Janem Želivským na Staré Město pražské. Nebyli sami, doprovázel je asi tucet žen, většinou manželek řemeslníků z okolních ulic. Markéta neviděla ráda, že se musí o přízeň svého nájemníka dělit se sousedkami, jenže nenašla žádný důvod, aby mu to vyčetla. Proto mu alespoň přestala do misky podstrkovat nejlepší sousta.

Betlém se plnil lidmi. Otevřela se boční dvířka a vstoupil Jakoubek ze Stříbra. Na sobě měl prostý černý hábit a na hlavě čapku, která potvrzovala jeho postavení univerzitního mistra. Měl hubenou asketickou tvář, kterou zdobila černá, do špičky pečlivě sestřižená bradka. Leskla se jak uhel a stejně tak jeho oči.

„Krleš, krleš!“ vítaly ho davy. S vážnou tváří jim žehnal a pomalu kráčel ke kazatelně. Markéta se díky Janu Želivskému prodrala do první řady, která byla vyhrazená pro pražské duchovní.

„Povím vám příběh, který zapsal slovutný mistr Klaretus,“ začal Jakoubek ze Stříbra. Šum pod stropem z masivních trámů rychle utichal. „Jistý člověk našel v lese hada přivázaného za ocas ke stromu. Slitoval se nad ním, odvázal ho, a protože had byl prochladlý, ukryl ho za svou halenu na ňadra. Jakmile se had ohřál, začal ho kousat. Proč mi dobro oplácíš zlem? podivil se onen muž. Protože je to má přirozenost a já ji jako had změnit nemohu, odpověděl plaz. I vyhledal onen muž mudrce a svěřil se mu s tím, co se stalo. Mudrc se zamyslel a pak odpověděl, že nemůže rozhodnout, na čí straně je vina. Nejprve je třeba hada uvázat tam, kde byl, a teprve pak může soudit. Tak se také stalo. I řekl mudrc: Hade, můžeš-li, uteč. A ty, člověče, nesnaž se hada osvobodit, protože bude dělat vždycky to, co je jeho přirozeností.“

Lidé dychtivě naslouchali. Jakoubek ze Stříbra skončil a odmlčel se. Dlouho trvalo, než začali ti nejodvážnější reptat: „A to je všechno, mistře?“

„A co byste chtěli slyšet víc?“ podivil se kazatel. „Církev je jako ten had. Pokud ji držíme na řetězu, může sloužit. Jakmile ji však necháme dělat, co je její přirozenost, začne nás hryzat. Té chyby, že jí dali volnost, se dopustili už naši předkové a je na nás, abychom ve jménu Ježíše Krista církev napravili. Zbavme ji světské moci, zbavme ji majetku a trestejme světské hříchy kněží, neboť oni nejsou více než my. Všichni jsme děti boží a před jeho tváří jsme si rovní. V dobrém i zlém. A ten, kdo seje vítr, sklidí bouři. Proto vám pravím, že je správné, abychom společně bránili víru. Nejen slovem, ale pokud to bude třeba, i s mečem v rukou. Amen!“

O dva týdny později odeslal sněm české a moravské šlechty do Kostnice stížnost proti upálení Jana Husa. K osmi pergamenům bylo přivěšeno čtyři sta padesát pečetí. Na prvním místě byl podpis Čeňka z Vartemberka a Lacka z Kravař. Třetím byl mladý Oldřich z Rožmberka. Král Václav mlčel.

KAPITOLA 5

Pražský arcibiskup Konrád z Vechty trávil čas na jednání kostnického koncilu. Jeho administrátor za ním poslal list s prosbou, aby se urychleně vrátil, neboť situace se prudce zhoršuje a hrozí šíření kacířských bludů. Jenže dříve než se arcibiskup v Praze objevil, zemský sněm zaslal do Kostnice svou stížnost. To stoupence Jana Husa povzbudilo. Vzápětí začali dva pražští faráři podávat na nátlak svých věřících kalich.

O tři dny později se sešla arcibiskupská konzistoř. Jejími členy bylo několik kanovníků, dva dominikáni, tři děkani a několik pražských farářů. Jejich úkolem bylo radit arcibiskupovi v ožehavých otázkách víry a usnadnit mu těžká rozhodnutí. Jenže bylo zřejmé, že situace došla tak daleko, že je třeba konat, a nikoli jen radit.

Jednání konzistoře se sešlo v kapitulní síni honosného arcibiskupského paláce. Otevřenými okny pronikal dovnitř zneklidňující zvuk vody, která narážela do hradby oddělující zahradu od nedalekého vltavského břehu. Řeka se znovu vylila ze svého koryta. Protože neustále pršelo, bylo zřejmé, že bude ještě stoupat.

Řízení se ujal Jiří Purkardův z Janovic. Již dvacátým rokem zastával úřad probošta svatovítské kapituly, a měl tedy k arcibiskupovi nejblíže. I jeho zásluhou byl Konrád z Vechty před dvěma lety zvolen pražským metropolitou. Probošt byl muž pevných zásad, který toho v životě viděl už tolik, že si uměl poradit v každé situaci.

„Nelze otálet,“ začal důrazně, když se všichni usadili do honosně vyřezávaných lavic na svá místa. On sám se uvelebil na arcibiskupském stolci, aby měl přehled. „Včera jsem náhodou potkal Půtu z Častolovic. Znal jsem jeho otce, byl to dobrý syn církve. Proto jsem ho napomenul, proč i on přivěsil pečeť k hanebnému listu české šlechty. Vysmál se mi, a dokonce mne začal tupit.“

„U nás na Novém Městě pražském je to mnohem horší,“ žaloval vyšehradský děkan Chval. „Před třemi dny mne dva tovaryšové napadli a tloukli mne. Mne, služebníka božího! Křičeli, že to mám za Jana Husa.“

„V noci mi někdo ze dvora ukradl husy, které si krmím na svatomartinské posvícení. Ale představte si tu drzost! Na dveřích jsem měl přibodnutý pergamen. Tady je! Čtěte! Kdo nectí Husa, nesmí chovat husy.“

„Dětinské hlouposti,“ mávl rukou Jiří Purkardův z Janovic, když se začali se svými nářky ozývat další. „Mluvme o tom, co je svatou povinností církve. Tou je v první řadě vést naše věřící ke spáse. V některých kostelech však podávají věřícím z kalicha, a otevírají jim tak cestu k věčnému zatracení. Jan z Jesenice to jménem vysokého učení pražského schválil! Tím se musíme zabývat, bratři.“

„Máš jistě pravdu,“ přikývl děkan Chval. „Jenže nemůžeme zavírat oči ani před tím, že nás ti kacíři tupí, bijí, a nebude to trvat dlouho a někoho i zabijí. Přesně tak začínal fra Dolcino v Lombardii. A Valdes v Akvitánii.“

„Právě proto, aby věci nedošly tak daleko, musíme jednat rázně. Odpoledne půjdu za naším králem a požádám ho o vojenskou ochranu,“ rozhodl po chvíli uvažování svatovítský probošt. „Hned teď vydáme zákaz podávání z kalicha pod hrozbou ztráty hrdla. Na Jana z Jesenice večer vyhlásíme ve všech pražských chrámech interdikt. Musí okamžitě opustit město. A pokud možno i České království. Nebo musí odvolat!“

„To se mělo udělat už dávno,“ přikyvoval souhlasně provinciál dominikánského řádu. „To ty kacíře naučí!“

„Co když se nepodvolí?“

„Vždycky nakonec ustoupili! Zapomínáš, že my hájíme pravdu boží. Kristus je s námi, proto nemůžeme prohrát.“

„Kdyby alespoň tolik nebolely ty rány, co mi uštědřili,“ povzdechl si spíše ironicky vyšehradský děkan.

„Raduj se, třeba se staneš mučedníkem,“ poradil mu stejně ironicky farář Kozub od Svatého Štěpána na Rybníčku. Jen díky tomu, že měl rychlé nohy, se mu podařilo před několika rozzuřenými měšťankami utéct. Nikdy by ale nepřiznal, že utíkal před ženskými.

„Ještě něco,“ upozornil svatovítský probošt. „Zítra z městských kostelů převezte sem do arcibiskupského paláce všechny své cennosti. Pro jistotu, kdyby ti pomatenci začali rabovat.“

Chval se trochu pobaveně zadíval na svého přítele Kozuba. Oběma bylo jasné, že nic takového neudělají. To znali. Jakmile by své peníze uložili tady, už nikdy by je neviděli. Konrád z Vechty měl obrovské dluhy, protože platy vázly a na svých panstvích musel udržovat ozbrojené posádky. Šeptalo se, že bude muset dokonce některé zadlužené statky prodat.

Na radnici Starého Města pražského to vřelo. Proti sobě stály dva tábory konšelů. Německý vedl Gebhart, ale jeho stoupenci byli v menšině. Proti němu stál purkmistr Kracík od Modrého vola a Češi.

„Jste pomatenci!“ křičel rudý hněvem Gebhart. „Chcete se postavit církvi? Papeži? Císařovi? Umíte si představit, do jakého neštěstí celou obec uvrhnete?“

„Nechceme se postavit církvi. Jen hanebným prelátům, kteří znevážili odkaz Ježíše Krista,“ oponoval purkmistr Kracík. Hovořil trochu toporně, byl pekař a úřad na radnici přijal až na naléhání svého cechu.

„Hovoříš stejnými slovy jako Jan Hus. Upálili ho jako kacíře. Chceš i ty skončit na hranici?“ varoval ho obtloustlý konšel v prosté suknici. I on byl pekař a měli domy vedle sebe. Občas spolu vypili číši vína. Jmenoval se Reinhart, byl Němec a stál na straně konšela Gebharta.

„I kdyby, zemřu pro pravdu,“ odpověděl hrdě purkmistr Kracík. „Ale tak daleko to jistě nenecháme dojít. Většina obce žádá, aby se v našem městě podávalo z kalicha. Musíme to vysvětlit konzistoři, protože je to hlas věřících.“

„A jak bys to chtěl udělat?“ ušklíbl se jeden z českých konšelů. On sám nadšení pro mučednickou smrt na hranici nesdílel, jenže nemohl se postavit na stranu Němců.

„Za týden je svátek svaté Ludmily. Jako každým rokem se bude konat zbožné procesí do katedrály, abychom uctili její památku. Využijeme té příležitosti a ukážeme konzistoři svou sílu. Sezveme všechny věrné Jana Husa.“

„V tom případě s námi nepočítejte,“ upozornil chladně konšel Gebhart. „My uspořádáme procesí na Vyšehrad.“

„Pokud vás pustí přes Nové Město pražské,“ varoval je jeden z Čechů.

„Konáme ve zbožném úmyslu, není důvod, aby nám zavřeli své brány,“ vrčel Reinhart. „O nás se nestarejte. Ale vás varuji! Konzistoř neustoupí. Co uděláte pak? V očích celé obce budete vypadat jako lháři. A to nemluvím, jak se na vás bude dívat křesťanský svět. Počítejte s tím, že vás na některé jarmarky za hranicemi vůbec nepustí. A možná ani na některé tady u nás doma. Vaše děti nepřijmou jinde jako tovaryše, neboť je zakázáno, aby se kacíři věnovali řemeslu a mohli skládat mistrovské zkoušky.“

„Jistě,“ souhlasil chladně purkmistr. „Já zase doporučím svým přátelům, kteří ctí pravdu evangelií, aby nenakupovali u těch, kteří hájí hanebnosti hříšných prelátů.“

S tím se obě strany rozešly. Bez úsměvů a rozloučení. Na závěr jednání si konšelé poprvé nepřipili, jak bývalo jindy zvykem. Začali mezi sebou hloubit příkop naplněný nenávistí. Tehdy snad šlo ještě tu věc zastavit. Jenže to by museli dostat konšelé rozum a obě strany by musely alespoň v něčem ustoupit. Jenže všichni byli přesvědčeni, že ve věcech víry se nesmlouvá a neustupuje.

Vítek udělal vše, jak si olomoucká kapitula přála. S desítkou dalších, kteří byli obviněni z kacířství, vykonal pokání a účastnil se upálení Prokopa z Fulneka. Navzdory tomu ho nepropustili. Po skončení smutného divadla ho odvedli zpět do kobky.

„Je třeba, aby sis vyslechl jisté ponaučení,“ vykládal mu otcovsky minorita, který vedl jeho výslech. Začal ho ve vězení pravidelně navštěvovat a Vítek měl pocit, že se jeho víře nikdy nedostalo tak důkladné péče jako teď. Mnohokrát měl touhu oponovat, jenže věděl, že si nemůže nic takového dovolit, jen by si pobyt v žaláři prodloužil. Kladl proto neškodné dotazy a minorita mu na vše ochotně odpovídal. Jen na jediný dotaz odmítal odpovědět, a to, kdy Vítka propustí.

„Ještě nenastal ten správný čas,“ vrtěl bolestně hlavou.

Teprve po žních vyvedli Vítka z podzemní kobky. Minorita mu na cestu udělil ještě několik rad a nakonec přísně upozornil: „Pokud by ses však někdy postavil za kalich, pamatuj, že si tě najdeme a ztrestáme tě. A pokud ne my, pak Bůh!“

V šenku, kde se po příjezdu do města ubytoval, svůj doprovod samozřejmě nenašel. Oba ozbrojenci odjeli chvatně z Olomouce ještě téhož dne, kdy Vítka uvěznili. Nenašel tam ani vak se svými věcmi. Zmizel i jeho váček se stříbrňáky.

„Tvé šaty jsem prodal a peníze zabavil,“ oznámil šenkýř s přísně staženým obočím. „Měl jsi tu dluhy, chlape!“

„Jaké dluhy, vždyť jsem ti řádně zaplatil.“

„Ale jen za ty dny, než tě uvěznili. Nemohl jsem vědět, kdy tě propustí, proto jsem ti jizbu držel, a za to se musí platit!“

Vítek věděl, že to je proti zemskému právu, jenže pokud by na šenkýře vznesl žalobu, soudní pře by se určitě táhla hodně dlouho. A on neměl, za co by tu žil. Navíc se neuvěřitelně těšil na Rozárku. Věděl, že ji musí co nejdřív uklidnit, jistě se strachuje. Odplivl si proto a bez rozloučení vyšel z hostince na dvůr. Pod přístřeškem seděla Magdalena a stloukala máslo.

„Tak vidíš, jak to dopadlo,“ politovala ho. „Chtěla jsem tě varovat. Jenže tys mě odmítl. Kdybych za tebou v noci přišla, pověděla bych ti o Prokopovi z Fulneka. Pamatuj si, že se příliš ctnosti nevyplácí! Hodně štěstí!“ Ještě jednou se na něj usmála a pak se vrátila k práci.

Vítek opustil Olomouc bránou Všech svatých, přebrodil řeku Moravu, teď po deštích byla rozvodněná a měl co dělat, aby to zvládl. Známou cestou pospíchal na Helfštýn. Jenže pěšky to nešlo nijak rychle. I když byl po mnohatýdenním pobytu ve vězení odpočatý, šlo to ztuha, protože cesta byla rozbahněná a bláto se mu lepilo na škorně. Teprve když se dostal do údolí Bečvy, kde byly cesty spíše kamenité, šlo se mu lépe.

Neměl ani stříbrňák a ve vesnicích lidé sami neměli co do úst. Několikrát sice zkusil požádat o jídlo, ale setkával se jen s útrpným kroucením hlav. Když se před ním navečer po dvou dnech trmácení objevila brána Helfštýna, kručelo mu v žaludku a byl by ochotný sníst snad i vařené žaludy.

Rozárku našel v kuchyni na Dolním nádvoří, o kterou se z příkazu Lacka z Kravař stále starala. Když vstoupil, chvíli si ho nevěřícně měřila a pak se mu se slzami v očích vrhla kolem krku. Protože to však byla žena praktická, líbala ho jen tak dlouho, aby se neřeklo, a pak mu honem naložila misku prosné kaše.

Vítek jedl a plnými ústy vyprávěl, co zažil. Jindy to Rozárka neměla ráda. Pokud při jídle mluvila v mládí doma ona, dostávala od otce pohlavky s ponaučením, že jídlo je boží dar a je třeba ho přijímat s pokorou. Jenže tentokrát nedokázala potlačit zvědavost a sama Vítka vybízela, aby ve vyprávění pokračoval. Skončil trochu rozpačitě tím, že musel přísahat na něco, čemu nevěří.

„Hlavně že jsi tady,“ odmítla jeho pochybnosti. „A pak, přísaha kacířům neplatí.“

„Jistě, jenže kacířem jsem v jejich očích já,“ upozornil a dal se do vylizování misky.

„Chceš přidat?“

„Stačí. Pak bych měl těžký žaludek a chtělo by se mi spát. A to by byla škoda,“ opáčil dvorně a neodpustil si, aby ji pohladil přes suknici.

Potěšeně přikývla. Ale sama se vrátila k nedokončenému hovoru. „Proč by to nemohlo být obráceně? Ty jsi věřící a oni kacíři?“

„Protože…,“ zaváhal, něco takového ho zatím nenapadlo, navzdory tomu, že on logiku studoval a Rozárka nikoli. Měla pravdu. „Jsi chytrá hlavička. Jenže o ně mi vlastně ani tak nejde. Obávám se, že si to schytám od pana Lacka. Jsem jeho služebník, jeden z velice blízkých, a veřejně jsem popřel to, co on všude hlásá. Buď ujištěna, že se olomoucká kapitula postarala, aby se o mém činu vědělo na dvorech všech moravských velmožů.“

„Co je to za hloupost?“ mračila se. „Neměl tě tam posílat. To ses měl nechat upálit?“

Vítek se nemínil přít, i když věděl, že se Lacek z Kravař na tu záležitost nebude dívat tak pragmaticky jako Rozárka. Jenže bylo zbytečné dělat si s tím teď těžkou hlavu.

Hned jak Rozárka dokončila večeři pro čeleď a roznesla ji, pospíchala s Vítkem do jizby. Klárka spala v kolébce. „Už udělala první krůčky,“ chlubila se a chvatně shodila suknici. Objala Vítka a povzbudivě dodala: „Spolu zvládneme všechno, neboj se.“

Vítek neměl čas o jejích slovech příliš přemýšlet, oba se propadli do víru milostné rozkoše. Teprve když se touha vybouřila a oni leželi unavení vedle sebe, zeptal se, jak to myslela.

„Jak?“ podivila se a něžně se k němu tiskla. „Copak musíš sloužit pořád jen Lackovi z Kravař? Otec ti dal spoustu peněz. Můžeme koupit v nějakém městě dům a můžeš se stát notářem. Nebo písařem. Můžeš si najít službu u jiného velmože. Tvůj otec nás už několikrát zval do Krumlova. Nechme to však na ráno,“ řekla mezi zíváním a skoro hned usnula.

Vítek ne. Nebyl tak bezstarostný jako jeho žena. Měl jinou povahu. Navíc věděl, že křesťanský svět není tak jednoduchý, jak se Rozárce mohlo zdát. Spolu se svým pánem se účastnil mnoha jednání a poznal, jak křivolakými a nečestnými cestami se ubírá světské panování. Obával se, že zvláště teď, po smrti Jana Husa, to bude ještě horší. Musel být velice obezřetný, aby neopakoval stejnou chybu jako v Olomouci. Nesmí se mu už stát, aby říkal pravdu do očí někomu mocnému, kterou si on nepřeje slyšet.

Protože se Klárka probudila, opatrně vstal z lůžka, uchopil ji do náruče a začal chovat. Natahovala k němu ruce a šťastně se smála. Choval ji dál, i když zase usnula. Uvědomil si, že to dítě neuvěřitelně miluje, i když není jeho krve.

Výtržnosti na ulicích byly teď v Praze na denním pořádku. Na svatou Ludmilu se sešlo několik tisíc stoupenců Jana Husa a v ukázněném průvodu zamířili na Pražský hrad. Studenti nesli desky s obrazy, které měli schované ještě z časů bouří proti odpustkům. Dav zpíval, nikoli však liturgické chorály, jak by se slušelo, ale výhradně písně, které složil Jan Hus a jeho přátelé. V čele průvodu kráčel exkomunikovaný Jan z Jesenice spolu s Jakoubkem ze Stříbra. Jeden nesl monstranci s tělem Páně a druhý honosný pozlacený kalich s Jeho krví. Hned za nimi šlo několik staroměstských i novoměstských konšelů a také pár kazatelů. Mezi nimi Jan Želivský.

Procesí nespěchalo. Lidé kráčeli s pomalou důstojností, všichni vypadali vážně, nikdo se nesmál a ani neklel. U Kamenného mostu na ně pokřikovalo několik německých tovaryšů hanlivé urážky. Jindy by je lidé pochytali a naházeli do Vltavy, ale teď kráčeli kolem nich nevšímavě a s pohrdáním. Na jejich straně byla pravda boží! Bylo to první velké vystoupení stoupenců kalicha. Nesměli ho pokazit násilím.

Vrata arcibiskupského paláce byla pečlivě uzavřená a na hradbách stáli ozbrojenci s luky v rukou.

„Chceme jednat s konzistoří,“ oznámil Jakoubek ze Stříbra, když se na prostranství před kamennou hradbou shromáždil celý dav. Lidé stáli natěsnaní vedle sebe, mnoho místa nebylo. Markéta spolu s manželem Vaňkem stála mezi novoměstskými řezníky a byla šťastná. Dělo se něco velikého, čeho se mohla účastnit i ona. Včera si vyslechla kázání Jana Želivského. Už dlouho necítila takové nadšení. Jeho slova ji povznášela, v tu chvíli si byla jistá, že je ochotná pro pravdu evangelií třeba i zemřít. Připadla si lehká jako pták a bylo to stejně omamné, jako by se právě hezky pomilovala.

„S kacíři se nejedná,“ ozvalo se z ochozu hradby. Arcibiskupský palác byl výtečně opevněný. V nároží u řeky stála masivní hranolová věž a od ní se táhla kamenná hradba vysoká nejméně deset loktů.

„Požadujeme, aby konzistoř odvolala zákaz podávání kalicha,“ pokračoval nevzrušeně Jakoubek ze Stříbra. „Požadujeme svobodné hlásání slova božího. Trváme na okamžitém zrušení interdiktu nad Prahou.“

Nikdo mu však neodpověděl. Na ochozu hradeb stáli lučištníci a v tětivách svých luků měli výhrůžně usazené šípy. Věděli však, že vystřelit nesmějí. Svatovítský probošt dosáhl totiž po několika dnech slyšení u krále Václava. Důrazně mu přednesl stížnost konzistoře, že v jeho zemích je církev tupena a pronásledována. A žádal okamžitou nápravu.

„To je jistě hanebné,“ souhlasil král Václav. Hovořil trochu ztěžklým jazykem. Pak nastalo ticho. Probošt to nakonec nevydržel a zeptal se, jaká opatření Jeho královská Milost podnikne.

„Zatím žádná. Nemám dostatek ozbrojenců. Obrať se raději na rady obou měst. V téhle věci ti musí pomoci radnice, nikoli já.“ Z toho probošt pochopil, že se v tuhle chvíli nedá na panovníkovu pomoc spoléhat. To ovšem znamenalo, že nelze rozvášněné davy provokovat víc, než je nezbytné. Vždyť s nimi tam byli i konšelé obou radnic. Ustoupit ovšem konzistoř nemínila ani v nejmenším.

Dav zůstal před hradbami arcibiskupského paláce až do pozdního odpoledne. Jakoubek ze Stříbra odsloužil pod širým nebem podvečerní bohoslužbu a všem podával tělo i krev Páně. Pak se stoupenci kalicha v klidu a tichosti rozešli.

KAPITOLA 6

Tři dny po Vítkovi se na Helfštýn vrátil z jednání zemského sněmu Lacek z Kravař. Byl mrzutý, protože ho trápilo zažívání. Událostmi v Praze byl rozčarovaný. Spolu s Čeňkem z Vartemberka byl názoru, že je v první řadě třeba reformovat církev. To, zda se má, či nemá podávat kalich, považoval v tuto chvíli za nedůležité. Podstatné bylo, že se všichni urození stoupenci Jana Husa zavázali, že přestanou odvádět desátky papežské kurii. A tam, kde budou fary držet preláti hanební, panstvo je vyžene a nahradí knězi hodnými cti.

Věděl, že mnozí rytíři toho ustanovení zneužijí a zaberou církevní majetek pro sebe, jenže ptal se sám sebe, zda se jim lze divit? Církev byla nesmírně bohatá, ale většina rytířů žila v chudobě. Neúroda přinesla prudké zdražení potravin. Sedláci na tom byli dobře, ti si obilí vypěstovali sami. Rytíři ho však museli kupovat. Mnozí na něj prostě neměli. Jeden rytíř se na sněmu rozhorlil, jaké to poměry v Českém království panují, když on dostává ze své vesnice na platech poddaných méně, než si vydělá stavební nádeník v Praze.

Do těchto chmurných úvah musel zahrnout i olomoucké události. Měl Vítka svým způsobem rád, byl mu na svatbě a nad Rozárkou držel vždycky ochrannou ruku. Jenže to, co Vítek udělal, zcela podkopávalo základy jeho politiky na Moravě. Trápilo ho, co s tím. Vítka potrestat musel, jinak by přišel o svou autoritu. Na druhou stranu v duchu uznával, že by bylo hloupé nechat se upálit, a chápal, proč se jeho služebník podrobil. Jenže soucit k vládě nepatřil. Špatně spal, myšlenky měl stále roztěkané a chvílemi propadal beznaději, zda má vůbec cenu chtít něco měnit. Pro koho? Stárnul a neměl potomky. Proč si raději neužívá v klidu života?

Pak si jako vždycky vzpomněl na Jana Husa, s nímž se dříve stýkal a obdivoval ho. Bůh svěřil vyvoleným odpovědnost za prostý lid. Tu odpovědnost na svých bedrech nesli nejen kněží, ale i velmožové. Kazatel mohl v boji za svou pravdu zemřít na hranici a rytíř s mečem v ruce na bojišti. Před povinnostmi nesměl utíkat nikdo. I prostí lidé měli své povinnosti. Mužové museli v potu tváře dobývat chléb vezdejší, zatímco jejich ženy rodily v bolestech děti a musely doufat, že porod přežijí. Pozemský svět byl slzavým údolím, které přinášelo strázně a utrpení. A přesto se prostý lid dokázal smát a bavit. Lacek z Kravař by se rovněž rád bavil a smál, ale nedokázal to. Povinnosti jako by ho svazovaly. Skoro na vše byl sám. Jak rád by se potěšil se syny nebo s manželkou. Bylo to dávno, co mu zemřeli.

Hned po příjezdu si do hodovní síně předvolal svého písaře. Seděl u stolu a jedl. Vítek došel ke stolu a zdvořile se uklonil. Jindy by se svému pánovi podíval do očí, ale teď měl pohled sklopený k podlaze.

„Jsi zrádce!“ vybuchl Lacek z Kravař. Navzdory všemu neměl ve svém hlase hněv, spíše lítost. „Měl jsi olomouckou kapitulu přimět, aby podpořila úsilí moravského panstva. A cos udělal ty? Zhanobil jsi památku Jana Husa a vlastní rukou jsi přiložil oheň k hranici, na níž shořel muž, který hlásal totéž, co si myslím já. Ptám se tě, ale odpověz upřímně! Pokud bych na té hranici stál já, také bys ji zapálil?“

Vítek pokrčil rameny a mlčel. Díval se do země a byl ve tváři rudý studem.

„Ptám se tě, zapálil bys ji?“ křičel Lacek z Kravař a udeřil pěstí do stolu.

„Bůh nám ukládá chránit své bližní,“ odpověděl Vítek tiše. Pak zvedl hlavu a odvážněji pokračoval: „Před Bohem jsem přísahal, že budu pečovat o svou Rozárku. Starám se navíc o maličké dítě. Představte si, můj pane, že jste v bitvě. Proti vám se ženou šiky nepřátel. Musíte se rychle rozhodnout. Můžete zachránit buď svou rodinu, nebo svého panovníka.“

„Nemám rodinu,“ upozornil mrzutě mocný velmož. Odpovědí svého písaře byl však zaskočený. Pochopil, co mu chce říci, a poctivě zvažoval, jak by se zachoval on. Kdyby rodinu měl, nikdy by ji nenechal nepřátelům napospas.

„Jsi odvážný,“ uznal velkoryse. Pak křikl na přihlížející služebníky, aby je nechali samotné. Když sem Vítek šel, v očích některých dvořanů v paláci postřehl výsměch, v jiných soucit. Teď se všichni tvářili spíše zvědavě. Něco takového totiž znamenalo, že Vítkův trest nebude takový, jak si představovali.

„Posaď se,“ řekl sice neochotně, ale už klidně Lacek z Kravař, když osaměli. „Církev ti v Olomouci uložila pokání a tys ho bez odmluv splnil. Já ti také uložím pokání a ty ho splníš ze stejného důvodu, aby ses zachránil. Nevyhrožuji, jen konstatuji!“

„Rozumím,“ přikývl Vítek. Už zase hovořil nejistě s pohledem sklopeným k desce stolu.

„My, kteří hájíme památku a odkaz Jana Husa, jsme se sjednotili a budeme jednat ve shodě. Ale ani stoupenci římského papeže nečekají. Na začátek desátého měsíce svolávají do Českého Brodu sněm. Sněm věrných církvi. Český Brod patří arcibiskupu Konrádovi z Vechty. Ten nám není nebezpečný. Je to zbabělec a korouhvička, kam vítr, tam plášť. Celý život pochleboval králi Václavovi a za to získával majetek a úřady. Arcibiskupská mitra je pro něj příliš velké sousto. Jako metropolita musí jednat, jenže to on nedokáže. Mnohem nebezpečnější je však litomyšlský biskup Jan Železný. Je to ambiciózní muž a fanatik. Chci vědět, o čem se bude v Českém Brodě hovořit. A na čem se katolické panstvo usnese. Zajímalo by mne také, kdo tam vlastně přijede. Nemyslím, že pánů bude hodně. Pro nás to jsou však ti nejnebezpečnější.“

Vítkovi pomalu docházelo, proč o tom jeho pán tak obšírně vykládá. Poslední slova byla jasná. Neměl ve zvyku hrát si na nechápavého.

„Předpokládám, že to bude mé pokání, urozený pane. Kvůli tomu, co se stalo v Olomouci, mne nejspíše nevyženou. Což ovšem znamená, že mne musíte vyhnat vy, můj pane.“