Naďa Horáková

Vejce podle Stroganova

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7941-8 (epub)

ISBN 978-80-243-7942-5 (mobi)

PROLOG

Československo, Belín u Rimavské Soboty, léto 1936

Kostelní zvony odbíjely poledne. Paraskěva Bělkinová, provdaná Birkoliková, vystudovaná inženýrka ekonomie, právě v té chvíli dovařila oběd a umyla si ruce. V jídelně otevřela skříňku s kuchyňským textilem a vytáhla nový sněhobílý ubrus s háčkovaným lemem. Pokryla jím jídelní stůl a prostřela pro dvě osoby servisem z míšeňského porcelánu a stříbrnými příbory. Přehlédla zátiší jídelny a obočí jí trochu cuklo. Váza! Zapomněla natrhat čerstvé květiny. Mrkla na hodiny na komodě. Čtvrt na dvanáct. Ještě má spoustu času. Boris chodí k obědu až v půl. S nožem v ruce vyběhla na předzahrádku a začala řezat rudé růže, rostoucí na keřích podél plotu.

Soused Lacko, výhybkář na zdejším nádraží, se právě ubíral k obědu a jeho zrak zálibně spočinul na štíhlé paní inženýrové.

„Dobrý den, pane sousede,“ pozdravila Paraskěva, když ho uviděla.

„Dobrý,“ kývl hlavou a prsty se dotkl své železničářské čepice.

Zašel do domu, ale ještě před tím ji počastoval soucitným pohledem, který však ona nepostřehla, protože zrovna přivoněla k uřezané růži.

Paraskěva se vrátila do domu, květiny naaranžovala do broušené skleněné vázy a postavila ji na jídelní stůl. Potom vzala prachovku a přeleštila dvě matrjošky vedle hodin na komodě a pak ještě i stříbrný samovar, stojící na malém stolku vedle dveří. Bylo právě půl. Z hrnce na sporáku nabrala do porcelánové mísy polévku a přiklopila ji poklicí. Přenesla ji z kuchyně do jídelny na stůl. Pak nakoukla do dětského pokoje vedle ložnice. Tříletý Saša a roční Arkadij spali jako andílci ve svých postýlkách.

Vrátila se do jídelny a ze sekretáře vytáhla skleněnou karafu se stříbřitě modrozelenou tekutinou a dvě likérové skleničky. Nalila do nich likér, postavila je na určené místo na jídelním stole a karafu vrátila do sekretáře. Likér, nazývaný Féja, vyráběla podle starého stroganovského receptu.

Sundala si zástěru a zanesla ji do kuchyně, kde ji položila na pracovní stůl. Učesala se a rty si přejela červenou růží. Pak se posadila ke stolu v jídelně a čekala na svého manžela tak, jako to dělávala uplynulých pět let.

Když Boris stále nešel, vytáhla ze sekretáře receptář v purpurové safiánové vazbě. Byla to drahá kniha, více než sto let stará, ale ještě cennější v ní byly rodinné recepty. Podědila ji po své babičce Pelagii a ta zase po své matce Oksaně. Pelagia pracovala u knížete Stroganova v Petrohradě jako pomocná kuchařka společně s matkou. Provdala se za likérníka Stroganova do Nemyrivu na Ukrajině, kde měli Stroganovovi lihovar. Manželé díky svému kuchařskému umění nashromáždili pěkný majetek. Na stáří se Pelagia přestěhovala do Krasnodaru ke své dceři, která se tam provdala za movitého majitele jatek.

Když rodina s pomocí bělogvardějců uprchla po bolševické revoluci z Ruska, zanechala část majetku napospas nenechavým rukám aparatčiků, ale šperky, peníze a kuchařské knihy stihla vzít babička s sebou. Paraskěva po ní zdědila několik vzácných, drahých šperků, onen safiánový receptář a dvě matrjošky. Babička Pelagia vždycky říkávala, že jednou její recepty budou vyvažovány zlatem. Jíst se chce, ať je doba dobrá, či zlá. Bohužel babička Pelagia cestu na Slovensko nepřežila. Zradilo ji srdce. Pochovali ji v malé vesničce, jejíž jméno znělo Svoboda, nedaleko přístavu Burgas v Bulharsku.

Jako všechny ženy v rodině uměla i Paraskěva, ač vystudovala vysokou techniku v Brně, stejně jako její manžel Boris, výborně vařit, starat se o domácnost a vyrábět lihoviny.

Paraskěva listovala receptářem, co uvaří pozítří. Dnes už na Borise čekala slepičí polévka a po ní hovězí Stroganov. Zbude i na zítřek, to ji čeká velké prádlo. Na pozítří vybrala knížecí boršč a popozítří naloží tetřeva podle mužika, ten ale bude hotov až v sobotu.

Receptář v purpurovém safiánu jí posloužil již mnohokrát. Byla v něm jídla jednoduchá i složitá, jako třeba právě ten tetřev. Vlastně slepice naložená tak, že její chuť byla od tetřeva k nerozeznání. V rodině se tradovalo, že prababička Oksana tak několikrát uctila i ty nejvznešenější hosty knížete Stroganova, když byl nedostatek tetřevů a tetřívků. Nikdo nic nepoznal.

Receptář byl psán starou ruštinou a první recept zapsala v roce 1830 prababička Oksana. Ovšem Paraskěva, která se narodila roku 1904 v Krasnodaru, uměla samozřejmě rusky perfektně, stejně jako se naučila perfektně slovensky. Doma s Borisem i s dětmi mluvili rusky, venku slovensky. Část receptů ale Paraskěva raději přepsala na čisté listy v receptáři slovensky. Chápala, že její děti jednou mohou mít se čtením ruského rukopisu starého přes sto let problémy. Chtěla jim rodinné recepty přiblížit.

Mrkla na hodiny. Tři čtvrtě! Mrzutě položila receptář na okraj stolu. Kde ten Boris zase trčí? Roky chodil přesně, a teď se během měsíce opozdil už třikrát. Děti za chvíli vstanou a ona nebude mít čas vychutnat si oběd v přítomnosti manžela. Vyšla na zahrádku a dívala se přes plot na cestu, po níž se Boris vracíval domů. Zatím po něm nebylo ani slechu, ani dechu. S očima upřenýma na cestu za zahradou se posadila na lavičku pod sousedovým otevřeným oknem. Slyšela cinkání talířů. Soused zřejmě dojedl a jeho manželka sklízela nádobí.

„Zase jsem je viděl,“ řekl najednou soused Lacko s hlubokým výdechem a Paraskěva z okna ucítila závan kouře z doutníku. Soused si ho po obědě vždycky dopřával ke kávě, než se vrátil zpátky do práce.

„Koho?“ zeptala se jeho žena Jana.

„Inženýra a tu jeho novou trasírku. Vyměřovali v polích za dráhou. Nakrucovala se před ním jako pávice.“

„To bych taky ráda dělala, nosit tyčku a vrtět zadnicí.“

„Ale ty nemáš ty správné proporce a blond vlasy,“ utrousil soused. „Ta slečna je moc hezká. Však taky na ní inženýr může oči nechat. Ale divím se mu. Takovou krásnou ženu doma má – a zanáší jí.“

V Paraskěvě by se krve nedořezal. Náhle zhrzená se tiše – aby si jí sousedi nevšimli – odplížila z lavičky k zadním vrátkům zahrady, ale za nimi se dala do běhu. Utíkala k domečku geodetů, který stál v polích za dráhou a kde byly uskladněny potřeby na vyměřování, aby je nemuseli stále přenášet na radnici, kam schovávali jen drahé přístroje. Pár metrů před domečkem zpomalila, aby se vydýchala. Přistoupila k okénku v úrovni nosu a stoupla si na špičky, aby dobře viděla. Z úst se jí vydral vzlyk. Její milovaný manžel, inženýr kartografie, však ten zoufalý ston neslyšel. Měl spuštěné kalhoty a skrze lůno sličné slečny trasírky zapomněl na svět. Dívka ležela naznak na stole mezi plány a nabízela se mu tak nestoudně a s tak výraznými vzdechy, až se Paraskěvě udělalo špatně. Boris byl evidentně v transu, ovšem slečna svět dobře vnímala, protože jakmile Paraskěva vzlykla, otevřela oči. Paraskěvu zřejmě nepoznala, ale stačilo, že v okně viděla půlku něčí hlavy. Vyděšeně vykřikla. Boris se obrátil k oknu, ale nikoho už nezahlédl. Paraskěva s očima plnýma slz utíkala zpět domů. Zhroutil se jí svět. Její Boris, který jí před pěti lety přísahal před bohem i před svědky lásku, ji zradil. Vzbouřila se v ní její hrdá ruská krev. Budu tě milovat, dokud nás smrt nerozdělí. Tak zněla jeho přísaha před oltářem. Tak budiž, dokud nás smrt nerozdělí.

Vběhla do domu a zastavila se až u krásně prostřené jídelní tabule. Chvilku na stůl hleděla. Neměla moc času. Boris utíkal za ní. Ještě v polích slyšela jeho vzdálený hlas, jak na ni rusky volá, ať počká, že jí všechno vysvětlí. Nebylo co vysvětlovat. Rozhodla se. Oběma rukama vzala za cípy sněhobílého ubrusu a jediným trhnutím ho stáhla ze stolu. Ozval se třeskot rozbíjejícího se nádobí. Obrátila hlavu po dětském pokoji. Naslouchala. Děti se nevzbudily. Naneštěstí. Možná by ji jejich pláč odvrátil od toho, co chtěla udělat. Pustila jeden roh ubrusu, obrátila se a odcházela z jídelny. Jednou rukou za sebou po zemi jako svatební vlečku táhla ubrus. Na chodbě zamířila ke schodům na půdu. Vyšla po nich a otevřela železné podkrovní dveře. Vytáhla z nich klíč. Vstoupila na půdu a zamkla za sebou. Vikýřem viděla Borise, jak udýchaně běží domů. Už neplakala. Necítila vůbec nic. Přehodila ubrus přes střešní trám.

Česká republika, Brno, léto, současnost

1.

Zařinčení zvonku nemilosrdně rozřízlo ticho v redakci časopisu Labužník. Taťána Krempová se příšerně lekla. Právě se nacházela někde uvnitř své hlavy a chystala se její aktuální obsah hodit na papír. Mrzutě se podívala na telefon, který byl napojený na zvonek u vchodu do redakce, a zvedla sluchátko.

„Labužník.“

„Táťo!“ vzlyklo to na druhé straně.

„Bibi?“ zpozorněla Taťána. „Co je?“

„Ka… ka… rel…“ vzlyklo opět sluchátko.

„Nechal tě?“ zeptala se Taťána lakonicky a současně poněkud radostně.

„Ne… je… exitus…“ řeklo sluchátko hlasem mladé medicinae universae doctor.

„Ne! Fak… kt?“ zradil Taťánu hlas.

„Máš čas?“ zeptala se zoufale Bibiana Mazurová, Taťánina nejlepší přítelkyně už od školky.

„Pojď nahoru!“

„Je zamčeno.“

„Pouštím ji,“ ozval se najednou ve sluchátku i hluboký mužský hlas.

„Dík,“ odpověděla Taťána a položila sluchátko.

Po chvíli se otevřely dveře a do kanceláře vešel nesourodý pár. Dlouhá štíhlá blond krasavice a mužný, svalnatý hromotluk s poněkud křivým nosem.

„Borečku…“ hodila po svém redakčním kolegovi Taťána udivený a odsuzující pohled.

„No jo,“ broukl Dalibor Kalný. Položil aktovku na svůj psací stůl. Pak ostentativně ukázal na své zápěstí bez hodinek: „Deset minut! Musím taky pracovat!“

Přišedší kráska Bibiana se zničeně sesunula na volnou židli u Taťánina stolu. Sundala černé brýle a ukázala červené oči.

„Tak co se Karlovi stalo?“ zeptala se Taťána. „Šlak?“

„Někdo ho zastřelil,“ slzela Bibiana. „Kde?“ vyhrkla Taťána a zastyděla se za svůj předchozí cynismus. „V jeho bytě.“

„To je hrozné,“ povzdechla Taťána. „Byla za mnou nějaká policajtka a vyslýchala mě.“

„Kdy se to stalo?“

„Prý včera večer. Mezi jedenáctou a půlnocí.“

„Byla jsi přece na tom kongresu v Praze. Máš alibi!“

„Jo, mě nepodezírají,“ odpověděla Bibiana. „Vrátila jsem se teprve dnes dopoledne.“

„Nevíš…?“

„Nevím, kdo to mohl udělat,“ pokrčila Bibiana rameny.

Znaly se tak dlouho, že jely na stejné mentální vlně. „Jeho rodinu jsem nikdy neviděla a nikdy jsem u nich nebyla. A jeho pracovní aktivity jsou mi naprosto utajené.“

„Je mi to líto,“ řekla Taťána.„Vždyť jsi ho neměla ráda,“ odvětila Bibiana.„Ale to neznamená, že…“

„Já vím,“ mávla Bibiana rukou a rozeštkala se. Taťána jí hodila krabičku s kapesníky.

„Nebreč.“

Bibiana se vysmrkala.

„Ty, Táťo…“

„No?“

„Víš… já bych něco potřebovala.“

„Co?“

„Abys dělala mě.“

„Co je to za blbost?“ nechápala Taťána.

„Před chvílí mi volala nějaká sekretářka, že panstvo pořádá zítra večer schůzku kvůli pohřbu a že já jako jeho oficiální přítelkyně nesmím chybět.“

„Tak tam běž,“ pokrčila Taťána rameny.

„Ale já nemůžu…“ vzlykla Bibiana. „Já… já bych to nezvládla. A navíc mám službu… A dětičky…“

„Běž už někam s těma svýma spratkama,“ převrátila Taťána oči.

„Víš… Táťo… já myslela, že bys tam rovnou mohla i zapátrat.“

To Taťánu zaujalo a současně rozčílilo. Bibiana ji znala jako své boty a věděla, na co se chytí. Na druhou stranu ji ale i chápala. Bibiana pracovala v nemocnici jako dětská lékařka a dětské oddělení bylo jejím jediným životním cílem. Mezi dětičkami se vyžívala. Mimo zdi nemocnice a zvláště v cizím prostředí však chytala sociální fobie a necítila se dobře. Byla totální introvert a knihomol navzdory svému exkluzivnímu exteriéru.

„A co si od toho slibuješ?“ nechápala ji Taťána.

„Jen tam zajdeš, pokondoluješ a odejdeš. Nikdo mě tam nezná.“

„A co pak na tom pohřbu?“

„Půjdeme spolu a jen na obřad. A budeme stát vzadu. To pak už nikdo nebude zkoumat, kdo je kdo. A po obřadu se hned vytratíme.“

„To je totálně ujeté,“ řekla Taťána. „Když k nim nechceš jít, tak tam prostě nechoď a nekomplikuj si to.“

„To není slušné,“ zaslzel opět Bibianě hlas. „Když mě pozvali a tak…“

„Ale tohle zavání průserem, Bibi,“ trvala na svém Taťána. „Jakmile zavedou hovor na tvůj obor, okamžitě zjistí, že jsem podvodnice.“

„Ale ty to zvládneš, jsi přeborník na blufování,“ lísala se Bibiana. „A taky třeba na něco přijdeš.“

„A na co?“

„Třeba kdo ho zabil…“

„Hm…“

Taťána se zamyslela. Možná by to nebylo až tak špatné, vyslídit něco kolem Žamberských. Dostat se k nim bylo naprosto nemožné. Své šiky si hlídali jako ostříži. Bibiana chodila s Karlem už půl roku a ještě se k nim do rodinky nedostala. Ostatně, zřejmě o to ani nestála.

„Dobře,“ kývla Taťána nakonec.

Podle vzhledu je odhalit nemůžou. Už několik let mají obdobnou image dlouhovlasé blondýnky, jen s tím rozdílem, že Bibiana je o půl hlavy vyšší. To však spraví vysoké podpatky.

„Že já se do všeho nechám uvrtat!“ povzdechla Taťána. „Opravdu jsi nikdy nikoho z nich neviděla?“

„Fakt ne!“ dušovala se Bibiana.

„Tak plav,“ naznačila Bibianě vyhazov. „Boreček přijde a bude řádit, že už dlouho slepičíme.“

Bibiana plavně vyskočila na laních nožkách a skoro potěšeně popoběhla ke dveřím. „Tak dík. Máš to u mě.“

Sotva se za ní zavřely dveře, už tu byl Borek a se sveřepým výrazem prozkoumal kancelář. Když zjistil, že je Taťána sama, uklidnil se.

„Co ta barbína chtěla?“ svalil se na svou židli. „Proč ji nemáš rád?“

„A proč se taková krásná holka tahá s takovým dědkem?“ odpověděl stejně jako Taťána předtím otázkou. „Už netahá. Někdo ho odkrágloval.“

„Ne!“ vyjekl Borek a vyvalil vzrušeně oči, až mu málem vypadly z důlků. „Včera večer.“

„Tak už má holka utrum,“ zatáhl Borek stopky očí spokojeně na své místo. „Zase ji bude živit jen hlava.“

„Borečku, já nevím, co proti ní máš. Je to fajn holka.

A o peníze jí nikdy nešlo.“

„Tak o co?“

„Měla ho ráda,“ pokrčila Taťána rameny. „Nechápu proč, protože podle mě to byl zmetek.“

„A ještě k tomu nad hrobem.“

„Nepřeháněj! Bylo mu padesát.“

„No vždyť říkám.“

„Borečku, něco bych od tebe potřebovala,“ mňoukla Taťána. Borek zostražitěl. „Panebože, co zas chceš?“

„Zítra buď v pohotovosti. Potřebuju krýt záda.“

„Kam zas lezeš, Táťo?!“

„Do jámy lvové, jako obyčejně.“

„Jednou dostaneš přes fifec, uvidíš!“ varoval ji Borek a dlaní se dotkl nosu, který získal současnou fasádu v době jeho amatérského boxování.

„A právě abych nedostala, musíš být ready. Jo?“

„Tak kde se budeš vyskytovat?“ zeptal se kapitulujícím tónem.

„Ve vile Žamberských.“

„Ty ses zbláznila!“ opět vyvalil oči, tentokrát nehranou hrůzou.

„Já ne. To Bibiana. Pozvali ji, a ona se k nim bojí jít. Tak ji zastoupím já a třeba něco vyčenichám.“

„Uvědomuješ si, co všechno se může stát?“ zavrtěl Borek nespokojeně hlavou. „Jestli zjistí, že nejsi ona, a budou si stěžovat, starý tě zabije, že poškozuješ dobré jméno našeho plátku.“

„To si děláš legraci!“ zasmála se Taťána. „Nikdo nám nemůže na jméno přijít, natož na dobré!“

„No to jsou novinky, slečno Krempová,“ objevil se ve dveřích šéfredaktor Alois Rabas, atletický pětapadesátník. „Když pomlouváte, aspoň si zavřete dveře!“

„Šéfe, my mluvili o konkurenci,“ hlesla Taťána drze.

„Jo, jo,“ přidal se Borek horlivě.

„Možná jsem starý, pane Kalný, ale ještě stále dobře slyším,“ pokáral oba šéfredaktor.

Vešel do kanceláře a posadil se na židli, kde před chvílí seděla Bibiana.

„Slečno Krempová, neviděl jsem tu náhodou slečnu Mazurovou?“ upřel na ni oči zpod bifokálních brýlí.

„Šéfe, vy nejste ani slepý,“ špitla Taťána koketně.

„A určitě jste stál celou dobu za dveřmi!“ dodal Borek.

„Musím mít přehled,“ obhajoval se šéfredaktor Rabas. „Tak co se děje?“

„Někdo zabil Karla Žamberského,“ řekla Taťána. „Ale to podstatné jste snad slyšel, ne?“

„Dobře, běžte do toho,“ přikývl šéfredaktor Rabas. „A pane Kalný, vy ji hlídejte jako oko v hlavě. Nemyslím, že by to bylo nějak nebezpečné, ale člověk nikdy neví. Mohl by to být zajímavý materiál. Ale pokud vás chytnou, já o ničem nevím.“

„Fajn,“ řekla Taťána. „Stejně jsem s ostudou jedna ruka.“

Šéfredaktor Rabas vstal a ještě s výstražně zdviženým prstem odešel.

„Já jsem ti říkala, abys ty dveře zavíral!“ houkla Taťána na Borka.

„Víš, že trpím klaustrofobií,“ čertil se Borek. „Je to tu jako klícka pro andulky.“

„Starej půjde za pár do důchodu…“ řekla Taťána.

„Já slyším!“ ozvalo se výhružně z vedlejší kanceláře.

„Pak se přestěhuješ do jeho,“ došeptla načatou větu.

„On snad měl vést výzvědnou službu,“ řekl Borek.

„Nebo by ho mohli postavit do Brd,“ šeptala Taťána.

„Místo radaru?“ uchechtl se Borek.

„Jasně, má kvalifikaci. Jeho stará je elitní stíhačka a jeho milenka je prvotřídní sexbomba.“

„Co je šeptem, to je čertem!“ ozval se šéfredaktor Rabas.

„Máme srdce na dlani a co na srdci, to na jazyku, šéfe!“ zavolala Taťána.

„Myslím, že na jazyku máte oba jedovatou slinu, drazí kolegové!“

„Slinu, to teda mám,“ zařičel Borek. „Za čtvrt hodiny je fajront. Jdeme na pivo?“

„Jojo,“ přitakal šéfredaktor Rabas radostně.

„Takhle se do ústředí nedostaneš,“ zašeptala Taťána. „Chlast ničí mozkové buňky.“

„Táni, ale ty přece nepiješ,“ usmál se Borek sladce. „Tak…“

„Blbečku!“ prskla. „Moje mozkové buňky jsou ve výtečném stavu.“

„Někdy o tom nejsem přesvědčen,“ odpověděl. „Nemáš pud sebezáchovy!“

Restaurace Labužník se nacházela na rohu ulice, kde měl měsíčník Labužník své sídlo. Byla velmi oblíbená pro svou skvělou kuchyni a lidové ceny. Její současný majitel Jára Votýpka, zemitý Hanák od Kroměříže a bývalý kuchař na zaoceánské lodi, uměl uvařit, kdo si na co vzpomněl, a nedělalo mu problém ukuchtit na požádání pravou svatební svíčkovou třeba hodinu před zavíračkou, když hosté vznesli požadavek. Co se nedojedlo, nechal na příští den a kašlal na hygienické předpisy. Poctivé jídlo přes noc nezparchantí, to byla jeho průpovídka.

„Tak co si dnes dáme?“ zeptal se Borek číšnice Blanky, aniž by otevřel jídelní lístek.

„Jára dělá šumajstr,“ prozradila Blanka. „Dnes už druhou várku. Bude tak za půl hodiny.“

„Tak to si počkáme,“ vzdychl Borek šťastně. Šéfredaktor Rabas přikývl, že si dá taky. Ač byl ženatý a vlastnil milenku, ani jedna z jeho žen neuměla vařit. Obě lítaly po posilovnách, držely věčnou dietu, a tak i Rabase trýznil setrvalý hlad.

„A dvě desítky,“ doplnil Borek a šéf spokojeně přikývl. Oba dnes přijeli na kole. Borkovu starou škodárnu dával právě do pucu jeho kamarád a šéfredaktor jezdil na kole pravidelně, aby se udržel fit.

„Já si dám květák,“ objednala si Taťána.

„Nemáš fantazii,“ pokáral ji za objednávku Borek.

„Nemíním se vznášet,“ odbyla ho. „Až budu mít zažívání řeznického psa, pak si ten blivajs někdy dám.“

„Nevíte, Táni, co je dobré!“ přidal se k Borkovi šéfredaktor Rabas.

„Nechtěl jste jít dnes do posilovny, šéfe?“ zeptala se ho sladce. „To nevím, jak budete zvedat činky….“

Šéfredaktor Rabas se trochu zarazil, ale pak nad tím mávl rukou.

„Dnes má přednost žvanec. Nadlábnu se a půjdu spát.“

„Ten květák taky není zrovna na balet,“ upozorňoval ji Borek.

Spolkla ostrou odpověď, protože se ve dveřích restaurace objevil redaktor na volné noze Coufal, libující si v krimi zprávách a následně i v krimi povídkách, jimiž častoval snad všechny deníky i časopisy v republice.

„Šéfe, zavolejte ho, možná bude něco vědět o Žamberském,“ zaprosila Taťána, i když věděla, že se s Coufalem, bývalým spolužákem, nemají moc rádi.

Šéfredaktor Rabas kupodivu přikývl a zavolal na Coufala. „Tondo, můžeš na chvíli?“

Coufal kývl a posadil se k nim ke stolu.

„Chcete vědět o Žamberském?“ zeptal se vševědoucně.

Všichni tři přikývli.

„Nic nevím,“ řekl Coufal nespokojeně. „Policajti jsou tajemní jak hrady v Karpatech. Vůbec nic nepustili. Prý vydají tiskové prohlášení, ale dávají si na čas.“

„Klan asi zapracoval,“ usoudil šéfredaktor Rabas.

„To si piš!“ souhlasil Coufal. „Dnes ráno jsem viděl papá Žamberského, jak jde na policii. Byl tam hodinu!“

„U výslechu, ne?“ nadhodila Taťána.

„Spíš je byl masírovat,“ uchechtl se Coufal. „Policejní ředitel je jeho kámoš. Dají si pozor, aby byl starý pán spokojený.“

„Sponzoruje jim plesy?“ zasmála se Taťána.

„Tak nějak,“ odpověděl Coufal.

„Ale já nevěřím, že bys něco nezjistil,“ řekl šéfredaktor Rabas.

Coufal se usmál.

„Obešel jsem sousedy. Je to luxusní barák. Byty tam stojí pár melounů. Nikdo prý nic neví a nic neslyšel. Ale narazil jsem na jednu bábu, tak osmdesát, ale čilá jako čtyřicítka. Ta ho musela šmírovat, jinak nevím, jak by to mohla všechno vědět.“

„To víte, v tomhle věku je život u sousedů zajímavější,“ nadhodil Borek.

„A co ti ta bába řekla?“ chtěl vědět šéfredaktor Rabas.

„Že byl pěkný proutník, že se mu tam holky střídaly jak na běžícím pásu. Zapsala si i čísla jejich aut.“

„Ne!“ vyhrkli všichni tři současně.

„Jo!“ odpověděl Coufal. „Některé prý jezdily taxíkem. Ale poslední půl rok za ním chodila jediná ženská. Bába říkala, že to vypadalo hodně vážně. A prý to byl naprosto jiný typ ženy než ty předcházející. Těm říkala lovkyně perel, ale tohle prý byla nějaká vyšší sorta. Prý měla úroveň. Ale vůbec nezjistila, kdo to je. Prej byla slušná, pozdravila, ale vůbec se s ní nikdy nezastavila na kus řeči jako ty ostatní. Že pořád někam spěchala a auto neměla.“

„Záhadná neznámá barbína,“ povzdechl Borek a mrkl na Taťánu.

„Čím ho zastřelili?“ chtěla vědět Taťána.

„Fakt nic nevím. Jen že ho našla jeho hospodyně, když přišla ráno uklízet.“

Vtom do restaurace vešla nějaká mladší žena a Tonda Coufal vstal od stolu.

„Tak já jdu, mám společnost. Ale kdybyste něco vyslídili, dejte mi vědět.“

„Spolehni se,“ odpověděl šéfredaktor Rabas docela přátelsky. „A díky za tip.“

„Cecil!“ vyhrkla najednou Taťána a podívala se na hodinky.

„A slepice!“ přidal Borek významně.

„Ještě hlídáte tetin dům?“ zajímal se šéfredaktor Rabas.

„Jo, ještě týden,“ přitakala Taťána. „Já si ten květák vezmu domů!“ křikla na číšnici Blanku. „Zabalte mi to, prosím.“

Blanka přikývla a po chvíli přistály na stole piva a bílý plastikový box v brčálovém sáčku. Taťána se rozloučila a vyrazila ke svému autíčku, bílému pežotku, aby jím nabrala směr Soběšice.

Taťánina teta Karolína, starší sestra její matky, bydlela v domě, který Taťána už dva týdny hlídala. Tedy spíše hlídala Cecila a slepice a zavlažovala květináče a záhony.

Teta Karolína s manželem Mirkem dleli na dovolené v Luhačovicích, kterou si nadělili za to, že spolu vydrželi již čtyřicet let.

Jejich syn Vladimír pracoval jako právník v Bruselu, kde bydlel i s manželkou a dvěma dcerami, a do Soběšic jezdili jen párkrát do roka. Dcera Olga sice žila v Brně, ale měla na starosti tři malé děti a manžela požárníka, pracujícího na služby, takže z hlídání Cecila a spol. byla naprosto vyloučena. Zbývala neteř Taťána, která byla volná.

Teta Karolína byla žena rázná, jak se na učitelku sluší. Původně vystudovala kombinaci ruský jazyk a dějepis, ale ruštiny si moc neužila. Po osmdesátém devátém, když začala reorganizace školství a ruština byla vyřazena z osnov jako nepřítel národa, se přeškolila na češtinu. Když první averze vůči ruštině opadla a ona bratrská slovanská řeč byla vzata na milost jako další z možných jazyků, vypracovávala teta začátkem nového tisíciletí školní vzdělávací program pro ruštinu. Tedy to, co bylo kdysi ve školních osnovách popsáno jednoduše a dobře fungovalo, museli učitelé ve svém volném čase a zdarma sepsat znovu a složitě. Rázná teta se netajila svým názorem na tuto „dobrovolnou“ práci. Říkávala, že jestli to tak ve školství půjde dál, do pár let spláčeme nad vejdělkem. Byla to trochu ironie, protože teta se provdala za Vejdělka, a byla tudíž Vejdělková. Když panoval na jejich škole starý ředitel, bylo to v pohodě. Starý ředitel sice veřejně nerejpal, ale myslel si to samé co teta. Horší to bylo, když šel starý ředitel do důchodu a nastoupil mladý, ambiciózní cápek tělocvikář, spjatý s momentálně vládnoucí politickou stranou. Servilně šlapal brázdu a chtěl se zavděčit snad všem, kdo byli nad ním, a deptal všechny, kdo byli pod ním. Vytýkal Karolíně styl její výuky. Kromě dějepisu a češtiny učila opět ruštinu a vštěpovala dětem do hlaviček lásku k ruské kultuře a literatuře. Podle ředitele se při češtině v literární výchově málo věnovala anglofonní literatuře. Načež mu teta opáčila, že česká duše má daleko blíž k ruské duši, vždyť jsme Slované. Na to jí ředitel řekl, že se bude informovat u školní inspekce, jestli není trestné, když schvaluje okupaci Československa spřátelenými vojsky v roce 1968. Teta mu odpověděla, že je vůl, ať si přečte ústavu, že je zaručena svoboda projevu, že už není socialismus. Od té doby měla teta nízké osobní ohodnocení a ke konci roku jí na účtu nikdy nepřistála žádná odměna. Tetě to ale stálo za to. Říkala, že takového blba za ředitele neměli ani za komančů. Teta Karolína v žádném případě nikdy nebyla nakloněna komunistům českým ani ruským. Nadávala na poměry v době socialismu víc než kdokoliv jiný. V současné kapitalistické společnosti ji však štvalo to, že se všechno šmahem obrátilo o sto osmdesát stupňů. Dřív byl Rus geroj a Západ a USA bídníci. Teď to bylo přesně naopak. Teta uznávala správnou míru: jak v jídle a pití, tak v názorech. A bohužel, ukazovalo se podle jejího mínění, že pravá míra je v každé historické situaci velmi nedostatkové zboží. Že hajzlové nejsou národy ani politické směry, ale jen a jen bezpáteřní lidé bez skrupulí a dobrého charakteru, kteří zneužijí i tu nejlepší myšlenku. Hrozně litovala, že jsme nevyužili znovunabyté svobody tak, abychom z Československa udělali nezávislý stát švýcarského typu nebo konstituční monarchii v čele s některým z potomků české šlechty.

K tetinu domu přijela Taťána krátce před šestou. Sotva vypnula motor svého pežotku a vystoupila z něho, uslyšela ublížené štěkání Cecila. Rychle odemkla plechová vrata do dvora, pak otevřela a trpasličí jezevčík Cecil celý šťastný vyběhl ven. Pištěl a vítal ji tak, že jí skákal po nohách.

„No tak, Cecile,“ krotila ho. „Už jsem doma!“ Vzala ho do náruče, Cecil blaženě ztichl a olízl jí nos. Pak se jí v náručí přetočil břichem nahoru a dělal, že je bezbranný. Taťána zamkla auto a vešla na dvůr. Položila Cecila na zem a zavřela za sebou vrata. Cecil kolem ní tančil a vytlačoval ji ze dvora na zahrádku, kde stál kurník se slepicemi, aby jí připomněl, jakou má ještě povinnost, než oba zmizí v domě. Taťána vešla do zděného kutlochu, přilepeného k domovní zdi, v němž stála prastará kamenná nádrž plná dešťové vody. Tu sem přiváděla roura z okapu a kdysi, snad ještě před staletími, sloužila k praní prádla. Dnes plnila pouze zavlažovací funkci pro přilehlou zahradu. Vedle nádrže ze zdi trčel vodovodní kohoutek a pod ním stála konev. Taťána napustila vodu do konve a skrz malou branku ji odnesla na zahradu. Cecil zůstal na dvoře a přes pletivo nízkého plůtku pozoroval, jak Taťána nalévá slepicím vodu do korýtka. Pět slípek kolem ní důstojně chodilo a dívalo se, jestli nedostanou i něco na zub. Cecil poštěkával, ale i kdyby byla branka otevřená, na zahrádku by se neodvážil. Dostal už několikrát od slepic pořádný klofec a ječel tak, že to bylo slyšet snad až na Špilberk. Taťána postavila konev a z dvířek v horní části kurníku vytáhla plastikovou mísu se zrním. Odstranila kryt mísy, který bránil myším v hodech, a několik hrstí rozhodila kolem sebe. Slepice se spokojeným hrdelním bubláním začaly zrní hledat v ozobaných drnech.

Mísu zavřela deklem a vrátila zpět do kurníku, pak prošla brankou na dvůr a zajistila ji háčkem, aby slepice ze zahrádky neuprchly a nezdevastovaly na dvoře květinové a zeleninové záhonky. Potom vzala konev a vodou z nádrže zalila ještě ty záhonky. Cecil za ní chodil a trpělivě čekal, až vykoná veškerou práci, kterou má od tety přikázanou a kterou s tetou pravidelně on sám absolvoval již deset let.

Když Taťána konečně splnila veškeré úkoly, oba vešli do domu. Taťána podle tetiných příkazů otřela Cecilovi packy vlhčenými ubrousky pro mimina a teprve pak ho pustila do obýváku na sedačku. Osprchovala se, oblékla si domácí šaty a přilehla k Cecilovi na gauč. Při sledování televize společně snědli smažený květák a Taťána si dala taky brambory. Přikryla sebe i Cecila dekou a probudila se až na druhý den ráno se psím čumákem ve vlasech. V televizi právě vysílali Dobré ráno.

2.

Cecil s nelibostí zamručel, že Taťána vstává, ale nechal se vyhodit na dvůr, aby vykonal svou ranní potřebu. Taťána zkontrolovala slepice, protože je večer zapomněla zavřít. Všechny byly v pořádku; v rohu zahrádky brouzdaly travou, pokropenou ranní rosou, a hledaly žížaly v krtincích, které tam čerstvě vyryl úhlavní nepřítel všech zahrádkářů. Vody v korýtku měly dostatek, tak se Taťána i s Cecilem vrátila do domu a vrhla se na své ranní rituály.

Nachystala se na cestu do práce a Cecila znovu vyhodila na dvůr a zamkla ho tam. Hryzal kost a tvářil se ublíženě, že zase bude sám. Když nastartovala auto, vydal ze sebe štěknutí na pozdrav a dál se věnoval kosti.

V redakci Labužníka napsala Taťána článek o balených vodách a po obědě vyrazila domů k rodičům, aby se připravila na schůzku s Žamberskými. S Borkem se dopoledne nepotkala, zřejmě obrážel Brno a hledal gastronomické zajímavosti. Přesto věděla, že podle domluvy ji bude čekat před domem.

Taťána doposud bydlela u rodičů. Matka, lékařka na interně, se doma vyskytovala tak málo, že si ji už skoro nepamatovala. Buď byla v práci, nebo s manželem, profesorem matematiky na brněnské univerzitě, objížděli země Koruny české na kole či na běžkách. Otce vídala Taťána poslední dobou jen večer. A když se náhodou vyskytl doma přes den, zavřel se v pracovně a věnoval se nějakému veledůležitému sborníku, kterému rozumělo v celé Evropě jen několik málo stejně extrémně matematicky nadaných jedinců.

Jejich zaneprázdnění jí docela vyhovovalo, protože oba rodičové poslední dobou začali příliš okatě naznačovat, že jí tikají biologické hodiny, a pokud nechce skončit na umělém oplodnění, měla by do toho praštit. Když se rozešla s Petrem Svobodou, paradoxně do ní začali šít ještě víc. Nový partner se prý musí hledat aktivně – nemůže čekat prince na bílém koni.

Dnes samozřejmě doma nikdo nebyl. Máma v nemocnici a táta navzdory prázdninám na univerzitě. Taťána zaparkovala auto v garáži a udělala nájezd na své skříně. Zvolila pro smuteční schůzku decentní levandulový kostým se sukní těsně nad kolena. Vypadala v něm úžasně a nevinně zároveň. Tento lamač srdcí, jak mu s oblibou říkala, jí přinesl nejedno pozvání na večeři. Měla ho už několik let a dávala si záležet, aby jí ještě dlouho vydržel. Kostýmek nepoznal nic jiného než ruční lázeň a ty nejjemnější prací prostředky. Nicméně si nebyla jistá, jestli už přece jenom není mírně omšelý. Pak mávla rukou. Je koneckonců chudá doktorka na začátku kariéry, nemůže tam přijít vyfintěná. To by pak vypadalo, že si ji ten přestárlý kovboj vydržoval. Hodila se do gala a sotva dopřála svým vlasům poslední dávku laku, vykoukla z okna. Borek už čekal ve své otlučené modré škodárně před domem. Rychle vyběhla ven a dosedla na místo spolujezdce. Její kolega vypadal jako obvykle mužně a unuděně. Ale na zadním sedadle se kupilo několik bestsellerů, takže byl se vším smířený.

„Táťo,“ podíval se na ni přísně, když pak vysedala v ulici pod vilou Žamberských. „Nejdřív mířím, pak až střílím!“

„Jasně,“ kývla. „A kdybych přece jen dřív vystřelila, zavolám ti.“

Místo odpovědi povzdychl a sáhl svou dlouhou rukou dozadu. Vzal první knížku, kterou nahmatal.

Taťána se vydala k bráně, která střežila rodinné sídlo kulinářských magnátů. Žamberští vlastnili několik hotelů, restaurací, výroben lahůdek a dalších přidružených výrob. Na české poměry byli opravdu bohatí. Žili klidně a neměli potřebu se zviditelňovat. Mluvilo za ně logo jejich impéria: ‚HŽB‘ v elipse a nad ní vavřínová větvička. Hotel Žamberský Brno, elipsa znamenala talíř a bobkový list symbolizoval jídlo. Lidově se jejich řetězci říkalo Hažabka.

Když Taťána procházela otevřenou bránou, předjelo ji velké černé terénní auto s tmavými skly. Bylo to nepříjemné. Osádka mercedesu si ji mohla klidně prohlédnout, zatímco ona mohla neprostupná skla jen bezúspěšně rentgenovat očima.

Auto nezaparkovalo na parkovišti za brankou, ale plulo dál po štěrku cesty až někam za dům. Na parkovišti stála tři luxusní volva. Zřejmě měli slabost pro severskou eleganci. Vedle bouráků se jaksi nepatřičně, byť byla nová, krčila šedá oktávka.

Taťána přišla k domu a vstoupila dovnitř. Čekala nějakého majordoma, který ji přivítá, ale nestalo se tak. Funkcionalistická vila byla klenot sama o sobě, ale to, co uviděla uvnitř, ji přímo nadchlo. Takhle toužila jednou bydlet. Gejzír minimalistického vkusu a pohodlnosti.

Zastavila se uprostřed sálu a nevěděla, kam má jít. Slyšela nějaké hlasy, ale netušila, odkud přicházejí. Vyšla tedy po schodech nahoru a dostala se do další haly, jejíž jedna celá prosklená stěna skýtala pohled na terasu za ní. Luxusní kovový nábytek, stůl prostřený k odpolední kávě a šest lidí. O něčem debatovali. Jeden z nich, asi třicetiletý muž, si jí všiml. Vteřinu ji udiveně pozoroval a pak vstal. Někudy odešel z terasy a během pár sekund se objevil v hale. Byl vysoký asi metr osmdesát, štíhlý, hezký a velmi dobře a draze oblečený.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Dobrý den,“ odpověděla nesměle. „Já jsem...“

„Ano, vím, musíte být slečna Mazurová,“ řekl muž neutrálně. „Já jsem Erik Nagy.“

Stiskli si ruce.

„Odpusťte, že na vás nikdo nečekal dole,“ řekl Erik, ale dál nic nevysvětloval. „Pojďte,“ vyzval ji a ukázal rukou před sebe.

Šel první a vedl ji na terasu. Lidé na terase zmlkli a prohlíželi si ji. Nebylo v tom nepřátelství, ale ani vstřícnost. Neznali ji. Nechápala, proč tedy Bibianu vlastně pozvali, když o ni neměli zájem. Možná aby zjistili, jestli teď nebude vynášet drby o jejich impériu.

Vstal starý muž a vykročil k ní. Toho jediného Taťána znala z fotek. Jan Žamberský, papá zakladatel. Bylo mu letos sedmdesát pět. Vypadal stejně jako Erik, jen byl o několik dekád starší.