Jaroslav Kuťák

SKLEPY ARCHITEKTA HELLERA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015

978-80-243-6706-4

Věnuji příteli Vladimíru Zvaríkovi.

Díky, Vlado.

Jarda

Zvláštní poděkování a vzpomínku si dovoluji vyslovit za dlouholetou přízeň Vláďovi Bitvarovi, in memoriam.

Poděkování patří lidem, kteří podporují moje knížky: Jirkovi Foltánovi, Petru Poppelovi, Milušce Houskové a partě z VEBY, Pavlu Krenkovi, klukům Baslerovým, Stephanu Friedreichovi, Mírovi Leštinovi, Pavlu Koudelkovi a manželům Strnadovým.

Cesty na zámek

Tělo muže zakopali v lese. Byl na ně příliš drzý a trvalo mu příliš dlouho, než jim podal informaci, kterou potřebovali. Mučili ho elektrickým proudem, roubík zabraňoval jeho křiku, protože elektrické šoky ve svorkách na genitáliích mu způsobovaly nesnesitelnou bolest.

Nepromluvil, ani když ho řezali porcovacím nožem a pouštěli žilou. Teprve když ucítil smrt a když pochopil, že se blíží k jeho tělu a že je smrtelný, vysvětlil jim, který obraz by je měl zajímat. Ale než mohl ještě říct, čím je ten obraz zajímavý, vyčerpáním vypustil duši, přestože mu slibovali, že ho nezabijí.

Mrtvolu zakopali hluboko v lese.

Byla zamračená noc. Měsíc jim neposvítil. Ani netušili, kde by mohl být jeho hrob. To jim nevadilo, neměli v úmyslu mu nosit květiny a zapalovat nad ním svíčky.

▪

Max se nejmenoval Max, jeho vlastní jméno bylo mnohem nudnější, ale všichni mu říkali Max podle neohrožené postavy z australské filmové série, kde hlavní roli muže, hájícího spravedlnost, hrál Mel Gibson.

Měl malý domek u řeky. Zrovna se válel doma na gauči v objetí s tabletem a díval se na Indiana Jonese, když se přihodila věc, která se podepsala na jeho následujících týdnech tak jako málokterá jiná událost. Nepatřil k nezaměstnaným, ale práci dostával nárazově. Živil se zprostředkováním v obchodě. Konkrétně to znamenalo, že využíval všech svých starých i nových známých z fotbalu.

Hrával kdysi okresní přebor, pak za starou gardu, a malou kopanou. Dnes se z mnohých kamarádů stali podnikatelé v nejrůznějších oborech. Stačilo mu je pravidelně navštěvovat. Díky fotbalu měl obsáhlou klientelu, pro kterou sháněl zakázky přes internet. Uživilo ho to natolik dobře, že si mohl koupit malý domek na zapadlé vsi, ležet s nohama nahoře a koukat se na stažené dobrodružné filmy.

„Pane Maxi! Pane Maxi!“ zabušil mu znenadání kdosi na okno z ulice.

Otočil hlavu a podíval se na hodiny.

Bylo právě půl desáté dopoledne. To tedy měli štěstí, že nebyl nahý. Ráno obvykle vstal, otevřel okno, zacvičil si s malými činkami, což ho zahřálo natolik, že vydržel pár desítek minut nahý v místnosti s otevřeným oknem a to i v zimě. Dnes už se oblékl do pohodlných tepláků a zeleného trička se sheldonovským znakem Green Lantern.

Otevřel okno.

„Copak se děje, Zdeni?“

Sedmdesátiletá sousedka se třásla jako osika.

„Zloděj, zloděj, pane Maxi!“

„Kde?“

„U sousedů.“

„Hned tam jdu,“ odpověděl, zavřel okno, spěchal na verandu a obul si tenisky. Vyběhl po třech schůdcích na dvůr a otevřel branku.

„Kde ho teda máš? U jakých sousedů?“

„U Pražandy.“

„Tak tam ho klidně necháme krást, ne?“

Ve vesničce žili jen dva opravdu a upřímně neoblíbení obyvatelé, obě to byly staré a kyselé ženy.

Jedna byla už desítky let vdovou, a tudíž neustále posílala trestní oznámení na všechny své sousedy. Že vylili kýbl se splašky do řeky, že šli opilí po návsi a hulákali, že si nehledí svých dětí, které pak vřískají po vsi, že parkují na městském pozemku, atakdále.

Druhá přijížděla na víkend, prý zastávala vysoký státní úřad v hlavním městě, i když se ve vesnici nevědělo, jaký. Nejspíš díky své pozici ve státní hierarchii se tvářila, že bude řídit vesnici. Také žila v přesvědčení, že jako taková má imunitu a smí si dělat, co se jí zlíbí, především každý pátek spalovat páchnoucí plastové obaly, které si s sebou čert ví proč přivážela z pražského bytu. Max za jejím chováním viděl demonstraci síly – já smím, ale vy ne!

Vykročil k nedalekému domku téhle pražské úřednice. Byl to krásný starý domek, opravený do původního stylu ze začátku minulého století, celý bílý.

Na silnici postávalo několik místních žen.

„Kde je, ženský?“

„Už jsme volaly policajty, pane Maxi.“

„To je dobře. Tak kde ho máte?“

Ukazovaly sice před sebe, ale Max objevil jenom vylomenou plaňku v plotě.

„Nic nevidím.“

„V kůlně. Tam vlevo.“

Přimhouřil oči.

Ze zděné kůlny vylézal umolousaný mužík v nepraných hadrech a táhl za sebou kalové čerpadlo, plné zaschlých výkalů.

Sehnul se a nacpal ho do pytle. Hodil si ho přes rameno. Z chodníčku u kůlny pak zvedl těžkou sekyru na dlouhé násadě. Sahala mu téměř do pasu.

„Pojď sem,“ klidně ho vyzval Max. „Ty se asi potřebuješ dostat do basy, viď. Máš hlad, za pár měsíců je tady zima. Tam budeš mít teplíčko, klid a jídlo.“

Německá vláda nedávno schválila ustanovení, podle kterého mohl kterýkoliv občan přijít a požádat o internaci ve vězení. Max o tom slyšel ve svém autorádiu. Národu to ohlašovali mladíci. V rádiích a na televizních kanálech dělají hlásné trouby už čím dál mladší a neznámější šmokové.

Lépe se jim do huby nacpou žádoucí informace. Tenhle moderátor se od srdce smál zprávě z Německa. Oznamoval, že pokud se někdo dobrovolně přihlásí do vězení, bude u něho aspirovat na titul blbce roku. Klasický příklad mladého vola za mikrofonem.

Netušil, kolik lidí, co žijí na ulici, má v zimě hlad a touží po teple, a tak se za každou cenu snaží dostat do přeplněných českých věznic, což je ovšem vinou složité legislativy problém.

V Německu už ne.

Zloděj se zašklebil. I když měřil metr čtyřicet a vážil míň než pytel cementu, byl vyschlý a vyžilý, očividně se ničeho nebál, ani dvoumetrového Maxe. Kriminál ho vycvičil. Nebál se už ani smrti, ani bolesti, ani ponížení. Schoval svou věrnou sekyru do pytle a pytel pak za hromadu dříví.

„Pytel si ale musíš vzít s sebou, jestli chceš, aby tě policajti sebrali. Bez lupu nejsi zloděj!“

Mužík se vrátil ke dříví a hodil si vak přes rameno. Pak hrdě vykročil k plotu, prolezl hubenou škvíru mezi plaňkami a zanedlouho stál proti Maxovi. Zděšené vesničanky ustoupily na opačný okraj silnice.

Max se ohlédl.

„Kdy přijedou poldové?“

„Každou chvíli.“

Zloděj bleskově sáhl do pytle a bral do ruky sekeru.

„Bacha!“ vykřikla Zdena.

Max se otočil, aby zloděje zastavil v pohybu, protože už napřahoval. Jak zvedal ruku, zasmrděl z podpaží víc než normálně. Ten se tedy nemyl ani v řece.

„Co blbneš?“ žasl Max, levačkou mu přidržel sekyru a pravačkou mu vrazil jednu do nosu.

Zloděj upadl na zadek a s úsměvem si ohmatával nos. Mezi prsty mu stékala krev. Připadalo mu to zábavné. Max si prohlížel pěst, jestli na ní nemá zlodějovu krev, protože mu přišlo, že takový špindíra kriminálník klidně může roznášet viry HIV.

Od hlavní cesty se řítila houkající policejní škodovka. Ve vsi se jezdilo čtyřicítkou, ale policie se hnala sto dvacet.

Zarazila těsně před dřepícím zlodějem, jen pár centimetrů od jeho rozcuchané hlavy.

Vystoupil uniformovaný muž.

„Čau, Maxi,“ pozdravil.

„Ahoj, Jirko.“

Hrávali spolu fotbal.

„Arno, já tě snad už zabiju,“ skřípal zuby policista. „Cos zase proved, ty hajzle?“

Zloděj se nebál ani policistů. Povýšeně se křenil.

„Kradl! Kradl!“ dramaticky vysvětlovala Zdena. „Támhle kradl čerpadlo! Má ho v pytli!“

„Aspoň žes dostal přes držku, ale asi málo, koukám!“ dodal policista a kývl na kolegu, aby Arna naložil.

„Ty ho znáš?“ zeptal se Max.

„Bydlí v lese,“ odpověděl spoluhráč z městečka. „Dopoledne u nás kradl v koloniále. A teď se s ním budeme srát do noci. Cestou na stanici jako vždycky sehraje epileptickej záchvat, takže ho budeme nejdřív muset odvýzt na povinný vyšetření do špitálu, pak se s ním vrátíme, do večera budeme sepisovat papíry a večer ho pustíme, protože ze zákona s ním nemůžeme nic jinýho udělat.“

„Dokud někoho nezabije, co?“

„Přesně tak. Tys mu dal do držky?“

„Jo, napadl mě.“

„Stejně tě zažaluje.“

„Ano?“

„Jo, počítej s nějakejma hodinama veřejně prospěšných prací. Já to s ním domluvím. Jinak budeš popotahovanej po soudech a nakonec vyfasuješ totéž. Promiň, Maxi. Je to zmetek, vyzná se. Čau. Jedeme, ať to s tim kreténem do večera stihnem vyřídit.“

„Měj se,“ řekl Max a znovu si prohlížel pěst, jestli se neodřel o Arnovy shnilé zuby.

▪

Stál na špičkách a svíral mříže. Díval se sklepním zamřížovaným okénkem do lesa. Ještě před pár dny se potuloval mezi kmeny a hrabal se v loňském listí. Na to si pamatoval. Ale co v lese hledal, nevěděl. Nevěděl ani přesně, kde přesně se nachází. Nejspíš ho někdo praštil do hlavy, nebo mu dali drogu, nebo už podlehl totální stařecké zapomnětlivosti. Zavřeli ho do této studené, kamenné suterénní místnosti bez nábytku, bez koberce, bez pořádného světla a nedivil by se, kdyby tady nebyl ani signál.

V koutě našel díru, kdyby si potřeboval ulevit. Ráno dostal kousek chleba a vodu, servírované ve starém, potlučeném porcelánu. Netušil, proč by ho sem zavírali jako trestance. Myslel na nechutné prvoplánové filmy, ve kterých úchylní vrazi rozřezávají na kousky své oběti, a jen doufal, že v jeho případě se to nestane.

Plechové dveře zavrzaly a otevřely se.

Dva muži v kápích přinesli bezvládné tělo a položili ho na podlahu. Pak se beze slova obrátili a odešli. Dveře se zabouchly a klíče v zámku zarachotily.

Architekt Zdeněk Heller se podíval na nového spolubydlícího. Byl to vysoký, ramenatý, břichatý chlapík bez vlasů, s dlouhou jizvou přes půlku hlavy. Zdeněk se přesvědčil, že návštěva dýchá, a vrátil se k oknu.

Bylo mu všechno jedno.

Jak dlouho už?

Měl v sobě mizerný pocit, držel se ho jako prašivý pes z westernu, který se nenechá odehnat ani kopanci, ani bitím holí. Ani dobytkářský bič ho nezažene. Chandra měla podobu vychrtlého, opelichaného psíka s vyplazeným jazykem a žádostivýma očkama, plnýma naděje za každou cenu.

Netušil, jak spolubydlícímu či spíše spoluvězni pomoci. Ani neměl čím mu podložit hlavu. Musel by si sundat kalhoty nebo košili. Stahoval si košili. To vydrží. Vtom muž na podlaze mocně zachrápal, otočil se na bok, vypustil větry a natáhl paži, na kterou si položil lysou hlavu jako v posteli na polštářek.

Zdeněk Heller se oblékl a vrátil se k okénku, aby dál tupě zíral na staleté duby mezi náletovými břízkami a násilím se snažil vzpomenout. Krůček po krůčku se chtěl ve vzpomínkách dopracovat až sem do sklepa a vyhrát boj s amnézií.

Vzpomínal si na rozvod, to ano.

Vzpomínal si, že už nechtěl žít.

Možná, že se mu zde toto jeho přání brzy splní. Ale jak se sem dostal? Jak?

▪

Sto dní práce s umírajícími jako nespravedlivá odměna za záchranu klidu a míru v životě několika bojácných vesničanek se Maxovi zdálo být opravdu nepřiměřeným trestem, ale když mu kamarádi od místní policie opakovaně vysvětlili, že by chodil k soudu i několik let, platil si drahého právníka, a nakonec by vyfasoval stejné množství hodin veřejně prospěšných prací jako nyní, nebo dokonce i větší pálku od nevrlé soudkyně, kterou právě opustil manžel s mladou holkou, a která proto nesnáší všechny muže, nakonec souhlasil.

Představoval si sám sebe v soudní síni při konfrontaci s maličkým zlodějem, který by před soudkyní sotva uzvedl sekyru.

Málo platné by byly výpovědi hysterických žen ze vsi. Když se má skupina lidí někoho zastat, obvykle to nedopadne, protože lidi si nechtějí dělat nepříjemnosti.

Zdena by sice určitě přišla, ale soud by se ptal, kde jsou ostatní svědkyně. Jeden svědek taky svědek, ale nemusel by stačit.

Šlo by o nepřiměřenou obranu. Dvoumetrový obr proti trpaslíkovi. Biblický obraz Davida proti Goliášovi by jako argument u soudu neobstál, protože v Ernestově případě stejně jako v miliónech jiných vyhrál větší a mnohem silnější chlap. Kriminálníci se vyznají, vědí, jak se báječně pobavit na úkor druhých.

Rozhodl se, že se k hospicu na čtvrt roku rovnou odstěhuje. Přece jen to měl padesát kilometrů daleko. Nevěděl, jaké mu vedení léčebny určí služby a co všechno mu svěří.

Ubytoval se v penzionu „Láska“, který si mazaný chlápek postavil jen pár metrů od hospicu, aby se měli příbuzní hospitalizovaných kde ubytovat, když přijedou na návštěvu za umírajícími.

V penzionu zařídil pár spoře vybavených, ale čistých pokojů. Podnikatelský záměr mu však nevyšel, moc lidí sem nejezdilo, a když už, nezdrželi se v léčebně nadlouho. Brzy se vraceli do tepla svých domovů, kde by je neobtěžoval zápach nemocných a strach ze smrti. Kde by neměli před očima trosky lidí, které milovali.

Max se zastavil na vrátnici.

„Dobrý den, jsem tady za trest,“ řekl.

„To my všichni,“ odpověděl důchodce v placaté čepici a odložil noviny. „Copak byste si přál, mladej? Za kým jdete? Povězte mi jméno a já vám hned odpovím, kde váš člověk leží a jestli vás bude schopen přijmout, všechny je znám jménem a taky vím, jak na tom jsou. Asi jako jedinej v baráku.“

„Jakto?“

„Pořád se to tady točí.“

„Jako že…“

Vrátný vážně přikývl.

„Umírají. Proto jsou tady.“

Max to věděl. Ještě nikdy neviděl mrtvolu. Nebránil se této umístěnce. Smrt je součástí života, četl a slyšel všude. Jen se s ní smířit. Kvůli pokoře.

„A ti, co přežívají, jsou chuděrové.“

„Proč myslíte?“

„Posíraj se, počůrávaj, nevědí o sobě, jíst jim nechutná, pořád usínají, mají jenom záblesky vědomí, a když už je mají, tak pláčou. Skoro každej den tady někdo umře.“

Vrátný se předklonil k okénku.

„Řeknu vám, nemít jeptišky, mohli by to tady z fleku zavřít.“

„Proč?“

„Ostatní personál,“ mávl rukou vrátný, „tu nikdy dlouho nevydrží. Kdo vydrží, zblázní se.“

„Bydlím támhle v penzionu. Sám. Jezdí sem děti a příbuzní těch nemocných?“

Vrátný mávl rukou.

„Samá výmluva. Že nemají auto, že přišli o zaměstnání, že se o umírající má postarat stát.“

„Ve Středozemí se děti o své rodiče starají do posledních chvil. Je jim hanba odložit rodiče.“

„No,“ pousmál se vrátný. „Až to uvidíte, nevím, jak budete mluvit. Už jen ten smrad z proleženin. Řeknu vám, že chci, aby to se mnou šlehlo ve spánku, nejlepší je srdeční mrtvice. Mozková stojí za hovno. Člověk ochrne nebo o sobě neví, ale neumře hned. Takový srdce je něco jinýho. Nebo rakovina, ta je vůbec zlatá! Jestli ji chytnu, nebudu se léčit a za chvíli je po mně!“ šťastně se usmíval vrátný.

Na druhém konci chodby stály tři dívky v kraťounkém modrobílém úboru a u otevřeného okna kouřily.

„Jeptišky?“ kývl hlavou Max.

Vrátný vystrčil hlavu z okénka.

„Praktikantky ze zdrávky. S těma nebudete mít velkou práci. Rozumíte, jak to myslím,“ zazubil se. „Hele, mladej, užívejte si, jak jen to jde, pěkně horem dolem, zezadu, zepředu, no, vždyť vy víte. Co já bych za to dal, kdyby mě některá z nich sem tam chtěla! Ale v důchodu už si takovejch radostí neužijete. Leda si koupit kurvu, která se ani nehne a kouká přitom do stropu nebo na nastavenýho budíka.“

„Jak to víte?“

„Vím.“

„Zkušenosti?“

„Vyberete si pěknou děvku na internetu,“ řekl vrátný a ukázal na monitor služebního počítače. „Mladou hezkou podle profesionálních fotek, a když za ní přijdete, zjistíte, že je jí čtyřicet pět, je nakynutá jak švestkovej knedlík a vedle v místnosti řvou čtyři děti. Kdepak, milej pane, podvod světem vládne!“

Max přikývl.

„U koho se mám hlásit?“

Vzpomněl si na vlastní zkušenosti s prostitutkou. U jedné byl. Dvakrát. Měla pseudonym Alexandra. Holky si před zákazníky neříkají vlastními jmény. Zkušená Alexandra. Poprvé se mu u ní zdálo být velmi čisto. Byla mladá a krásná, žádná utahaná šlapka. Podruhé už se díval střízlivěji. Nebyla tak krásná a zas tak čisto taky neměla.

Nejdřív ho uklidňovala: „Pojď! Pojď do teplíčka.“

Ale když si kontroloval, jestli mu nesklouzl prezervativ, přísně ho okřikla: „Hele, tohle je moje práce! Nestrkej mi tam prsty! Nejsem sebevrah! Já si to hlídám!“ Tvářil se zaskočeně, tudíž o něco mírněji vysvětlovala: „Ten kroužek cítím mezi pyskama.“ Svou přísností mu přivodila pokles erekce.

Rozhodla se proto, že mu bude penis masírovat olejíčkem, a když souhlasil, dodala: „Teď už nemůžeme souložit. Olej totiž rozpouští gumičku.“

Od té doby už u žádné děvky nebyl.

▪

Inženýr architekt Zdeněk Heller se stále upřeně díval zamřížovaným okénkem suterénního vězení, naslouchal tlouštíkově mocnému chrápání a konečně si vzpomněl, jak nedávno seděl doma za stolem, listoval si v Kotěrovi a utvrzoval se v přesvědčení, že nemá význam dál žít. Svíral tužku a občas bezmyšlenkovitě kreslil.

Jeden domeček za druhým. Všechny byly stejné, lišily se jen velikostí. Domečky kreslené jedním tahem. Hlavolam z dětských časů, kterým jako malý kluk během nudných vyučovacích hodin češtiny na základce pokrýval čistý list papíru.

Po rozvodu se ubytoval v hotelu u přátel. Zrenovoval si dvě místnosti na půdě. Bývalé ženě nechal téměř všechno. To kvůli dětem, které si po čtyřicítce pořídil v naději, že konečně žije s tou pravou. Nyní už pro ni byl příliš starý, jak zjistil, protože pravděpodobně zatoužila po vášni.

Život se jí otevřel lákavě a klamně jako stehna prostitutky. Hellerovy nápady byly moderním firmám omšelé. Novým technologiím se vyhýbal, se synem nemohl chodit na fotbálek ani lézt po horách, bolela ho kolena. Dceři nerozuměl, byla napůl dítětem a napůl ženou. Začala studovat na střední, měla přítele a používala slova, která jí beztrestně umožňovala posílat otce do prdele.

A pak tu byla i nemoc.

Potkala ho před pěti lety. Řekli mu, že bude žít maximálně dva až tři roky. Ztratil chuť, sílu a nápady. Vracely se mu jen pomalu, krůček za krůčkem. Nedokázal plánovat na déle než jeden den. I těch čtyřiadvacet hodin dopředu mu připadlo být nezodpovědně dlouhou lhůtou pro závazné sliby.

Co všechno si dokázal nastudovat, aby se dostal ze stavů, které bořily jeho do té doby šťastné manželství. Pak už toho měla jeho mladá žena jednoho dne dost. Stačilo jí, že se stará o dvě malé děti. Neunesla péči navíc o nemocného starce.

Teď byla nemoc pryč, protože se lékaři spletli, ale rodina byla taky pryč.

Nakreslil další domeček.

Nejdřív písmeno Z, nasadit mu stříšku, až vypadá jako půlka vánočního stromečku, pak pravá stěna, diagonála nahoru zprava doleva a nakonec levá stěna. Nebo obrácenou cestou. Nebo zrcadlově a obráceně. Možností je hodně.

Když se podíval do zrcadla, viděl jen povislou kůži a vrásky. Šedivé vlasy a masarykovskou bradku, která byla stejně out jako jeho poslední architektonické návrhy.

Vstal, vytáhl ze zásuvky nůžky, zrcátko a holicí strojek.

Zrcátko pověsil na kličku okna. Po rozvodu si nakoupil mnoho věcí, hromady drobností. Kartáček na zuby, pastu, nádobí, košík na houby, televizi, satelitní přijímač, internetové připojení, různé barvy na dveře a parapety, okna a na futra, štětce, koberce, příbory, koš na odpadky, igelitové pytle do koše na odpadky, drátěnku, lednici, pračku, skříňky, toustovač, postel, lepidla a další krámy, které tady po něm jednou zůstanou a nikdo je nebude chtít.

Knír si nechal. Na úřadě ho vyfotografovali na nový občanský průkaz, kde už nebylo uvedeno „stav ženatý“ a taky tam neměl vepsány děti. Dostala si je do péče bývalá manželka a on zásluhou soudu a tradičních zákonů směl k dětem, jen pokud platil alimenty a přišel si o děti říct po kolenou. Pak mu je snad bude na hodinku půjčovat.

Stal se desperátem.

Naplácal si na tváře vodu po holení.

Najednou věděl, že mu před sebevraždou zbývalo udělat pár posledních věcí. Vzpomínky se zvolna vynořovaly z mlhy.

▪

Max vyfasoval bílé kalhoty a sandály, modrou košili a dlouhý bílý plášť. Osobní věci nechal ve skříňce. Ředitelka neodpovídala obvyklému klišé žoviální madam při těle s oprstenovanými baculatými prstíky či nenasytné blondýně s velkým zadkem a erárními bílými kalhotami, zaříznutými v prcině. Měla červený nos, byla hubená a třásla se. Nervózně pokukovala z okna, jako by se chtěla vypařit.

„Už jste pracoval ve zdravotnictví?“

„Ne.“

„Jste civilkář?“

„Ne.“

Teprve potom se podívala do papírů.

„Aha, vy se perete. Rvačky u nás nestrpíme.“

„Nebojte se.“

Podívala se na něj uslzenýma očima.

„Budete nám pomáhat. Budete poslouchat každého. I sestry a zřízence, ano?“

„Jistě.“

„Myslím, že se rychle zapracujete. Vypadáte schopně,“ zaklapla desky s jediným listem osobního spisu.

„I uklízečky?“

„Prosím?“

„Mám poslouchat i uklízečky?“

„Cože? Ne. Ty nemusíte poslouchat, a teď už běžte na sesternu. Děvčata vám dají nějakou práci.“

Pokynula rukou na chodbu, rozloučil se a šel. Ani se neohlédl. Slyšel, jak ředitelka otevírá zásuvku a tahá z ní něco těžkého. Když zavíral dveře, odšroubovávala víčko.

Cestou míjel umývárnu. Pootevřenými dveřmi viděl stará, svraštělá, nahá těla. Nemocní postávali před umyvadly a omývali se. Možná jim přitom někdo pomáhal, ale tolik toho neviděl. Jeden stařec se předklonil a neudržel stolici, ale ani si toho nevšiml. Byla tam uklízečka, která to hned dala do pořádku. Klidně, bez emocí.

Na pokoji sester našel tři sestřičky a jednoho zřízence. Chechtali se a měli nohy položené na konferenčním stolku. Holkám bylo pod dvacet a zřízenci pod padesát.

„Čau, ty seš tady novej?“ zeptala se zrzka.

„Ano, dobrý den.“

„Tady si tykáme,“ řekl zřízenec. „Já jsem Vašek.“

„Ahoj. Já Max.“

„Marcela.“

„Dana.“

„Karla.“

Zazvonil zvonek nade dveřmi.

„Jo, tak jdeme, Maxi,“ vstal z křesla. „Další materiál do konzervy. Ať to máme za sebou.“

Max lehce zvedl obočí a mlčky následoval zřízence. Všiml si chlupatých hřbetů dlaní. Chlupatých jako čert.

V jedné z mnoha ložnic, na lůžku u okna, leželo tělo, přikryté zažloutlým prostěradlem. Na zbývajících pěti lůžkách otupěle odpočívali nebo spali další stařečci. Max si až nyní uvědomil, že to jsou ženy. Babičky. Staré, nemocné ženy, za kterými všechny děti rády jezdí o Vánocích, o prázdninách a o víkendech. Babičky, které pro ně měly napečeno a vždycky dost času, aby si s nimi hrály a povídaly.

Tyhle babičky tu ležely otupělé vinou léků a beznaděje, zbaveny chuti do zbytku života, který před nimi zůstával, smířené s koncem. Některé však pohlédly na Maxe v naději, že v něm rozeznají některého ze svých vnuků či pravnuků.

Na chodbě zarachotil vozík a následoval Maxe do ložnice.

▪

Byla to první ze tří věcí, které chtěl architekt Heller prožít, ještě než spáchá sebevraždu.

Jel kvůli ní až do Prahy.

Zazvonil u dveří opravené renezanční budovy v úzké kamenné uličce na Starém Městě. Dům vypadal snobsky čistě, byl povrchní, pompézní a prázdný. Měl novou žlutou fasádu, nová plastová okna a ukrajinskými bratry vykartáčované, staletí staré kamenné kvádry základové konstrukce. Pevné dubové dveře se zbytečným mosazným klepadlem ho nechtěly pustit dál.

Zazvonil znovu.

„Tady!“ ozvalo se přes ulici za ním.

Ohlédl se a spatřil bosou blondýnku v pestrobarevném sarongu. Spletl si dům.

Přešel kočičí hlavy.

„Pojďte za mnou,“ vyzvala ho.

Běžela před ním po studených žulových dlaždicích a schodištěm do prvního patra, lehký šátek mírně povytažený nad koleny.

„Bosa, jo?“

„Vám to vadí?“

„No, jestli pak po mně nebudete šlapat,“ pokusil se o nervózní žert.

„Proč, abych vás nezašpinila?“

„To ne…“ nenašel odpověď.

Otevřela vysoké křídlové dveře. Nejdřív ho provedla bytem. Jako by se tu každé ráno, v poledne a večer pečlivě uklízelo.

Potom šli do kuchyňky. Zasedli si k jasmínovému čaji. Přikusovali nakrájený čerstvý ananas.

„Nejdřív bych ráda věděla, co ode mě očekáváte,“ zeptala se.

Prohlížel si ji. Modré oči, malý nosík, smyslně vykroužené rty, dokonalé zuby, které vypadaly jako implantáty, ale když se na ně později zeptal, smála se, že jsou opravdu její, že může věřit. Byla krásná, mimořádně krásná. Všechny ženy jeho minulosti byly krásné a vždycky to skončilo špatně. S tou poslední po téměř dvaceti letech.

Neměl o tantře jiné než povrchní představy. Veškeré popisy tantry na internetu byly nejasné a příliš obecné. Nejradši by jí řekl, že by chtěl, aby si ho připravila a pak se s ním vyspala. Sex s manželkou neměl už pár let. Neměl žádný sex. Přesto jí byl věrný.

„Nevím, co bych měl očekávat,“ zalhal.

„S čím jste za mnou přišel? Napijte se čaje.“

„Rád poznávám nové věci,“ pokračoval ve statečném lhaní. „Pár let jsem chtěl přijít, ale bál jsem se. To až teď po rozvodu jsem sebral odvahu,“ odpověděl nyní po pravdě.

„Tak vidíte, už se někam dostáváme.“

„No nevím.“

„Co nevíte?“

„Je spousta věcí, na které neznám odpověď.“

„Připadáte mi hrozně smutný.“

„To proto, že mi koutky úst narostly dolů. Vy jste na tom podobně. Nejlíp se mají lidi s koutky úst nahoru, vypadají, že jsou permanentně veselí.“

„Já se vám taky zdám smutná?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Vy jste především velmi krásná.“

Začervenala se. To bylo překvapení. Čekal otrlost. Že by ještě dokázal přimět dívku k hormonální bouři? Bouřce? Přeháňce?

„Není to tvarem úst, je to někde jinde,“ řekla a položila si obě dlaně na hrudník mezi ňadra. „Třeba na to společně přijdeme. Jak jste na tom po rozvodu se ženami?“

„Nula.“

„Jak to myslíte?“

„Nedokážu se k žádné přiblížit. Nevěřím jim, považuju je za vypočítavé, zlé, zákeřné bytosti bez špetky citu.“

Přikývla.

„Výborně,“ řekla. „Otevíráte se mi.“

Nesprchoval se. Už přijel umytý. Ale stejně ho poslala do koupelny. Čisté ručníky a šátky ležely na skříňce ve vzorných komíncích. V koupelně se svlékl donaha a podle instrukcí si oblékal jeden z barevných bederních šátků. Vybral si modrý.

„Mám problém,“ řekl.

„Ano?“ přišla za ním.

„Jak se to zavazuje?“

„Tady na boku,“ řekla a vyrobila mu nad levou kyčlí uzel. „Jenom volně, stejně to na sobě nebudete mít dlouho.“

Vešli do místnosti, kde bylo teplo. Ohřívače stály v nohou a u hlavy rudě povlečené matrace, položené na chlupatém, fialovém koberci. Na stěně visela asijská tapisérie s velikým stylizovaným sluncem v barvách rudé, fialové, žluté a modré. Na několika místech hořely svíčky.

„Tady si budeme tykat, ano?“ řekla.

„Zdeněk.“

„Šárka.“

Vzala ho za ruku a vedla na koberec vedle matrace.

„Začneme tím, že se postavíme proti sobě a budeme se dívat jeden druhému do očí. Zároveň budeme zhluboka dýchat a budeme se snažit sladit naše nádechy a výdechy do stejného rytmu.“

Až nyní si všiml, jak je malinká. Vzhlížela k němu stejně jako ještě nedávno jeho dcera, když jí bylo deset let. Dnes už se na něj dcera ani nepodívá, ani za ním nepřijde.

Pohled tantristky Šárky působil. Nevěděl, co se s ním hned na začátku děje, byla to cesta zároveň do hlubiny, ale také kamsi vzhůru za světlem. Čím déle tam stál a dýchal a díval se do modrých očí, tím silněji to cítil. Pomalu zvedala ruku a pohladila ho od spánku dolů, po tváři, rameni, paži, až k prstům.

Vehnala mu do očí slzy. Rozechvěl se. Nemohl si pomoct, i když si připadal jako ve Večeru pod lampou.

„Dýchej,“ řekla.

„Dýchám.“

„Dýchej se mnou.“

„Dýchám s tebou.“

„To je málo. Dýchej v rytmu se mnou, společně. Zhluboka nadechuj nosem a našpulenými ústy, až hluboko dovnitř, až dolů do těla, a pootevřenými ústy vydechuj.“

„Takhle?“ usmál se.

„Ano. Vím, vypadá to směšně.“

Dýchali spolu.

Nikdy by neřekl, jak je těžké najít společný rytmus dechu.

Když se rozdýchali, tiše k němu promlouvala, stejně jako mladá Ruska, co se na internetovém youtube stala slavnou nesrozumitelným šeptáním, které podprahově uklidňuje. Občas některému slovu rozuměl, ale mlčel a přijímal Šárčina slova, která působila jako hlazení, až mu nakonec opatrně rozvázala šátek na bocích a ten sklouzl po kyčlích jako padající list k zemi na chlupatý kobereček.

Když přestala hladit, přistoupila k němu a objala ho. Přitiskla se k němu celým tělem, objala ho, chytila pevně za lopatky a položila tvář na hruď.

Znovu se rozechvěl. Drtivá většina mužů byla na podobné jednání své ženy, dívky, milenky zvyklá a nevážili si ho, možná jim připadalo víceméně jako něco, co je zdržovalo, obtěžovalo a čemu se po hospodách posmívali. Raději by se šli dívat na fotbal, do hospody za kamarády, na balkón si zakouřit, ale ona je nechtěla pustit, mačkala se na ně anebo se ho přitom dokonce zeptala, jestli ji má rád.

Šárka se na nic neptala.

Hrála tichá hudba, nikoliv indická citera, kterou by čekal, ale novodobé melodie z šedesátých let v instrumentální podobě.

„Sedneme si,“ řekla tantristka. „Proti sobě.“

Posadil se na žíněnku, přikrytou přetahovacím prostěradlem, které v něm vyvolalo pocit, že sedí na velkém prezervativu. Ironie ho chránila před vlastní otevřeností.

„Bolí mě kolena,“ řekl. „Nezvládnu sedět v lotosovém květu.“

„Dej si nohy pode mě,“ odpověděla a posadila se mu na holeně. Tím ho zaklínila a nepadal na záda.

„Povídej mi o sobě,“ řekla.

„Co chceš vědět?“

„Všechno,“ odpověděla a hladila ho na ramenou, hrudi, na stehnech. Dívala se mu přitom do očí.

Oslava mužnosti.

„Narodil jsem se v jižních Čechách. Stále vzpomínám na řeku, ke které jsme chodili s partou kluků. Nemůžu zapomenout na nádheru dětství, na život, jaký mi rodiče umožnili. Tím spíš mě bolí rozvod. Tenkrát pro nás byl rozvod něčím nepředstavitelně tragickým.“

Šárka přikývla.

„Dál.“

„První manželství se nepovedlo, odešel jsem, když syn začal chodit do první třídy. Pořád ho vidím, jak stojí s brašnou na zádech před bránou školy a mává mi. Ale byl jsem mladý, překonal jsem krizi velice snadno, až příliš snadno. Stál jsem tenkrát před osudným rozhodnutím, zda mě první žena utrápí k smrti, nebo zda syn bude mít tátu sice někde daleko, ale bude ho mít.“

„Dál,“ řekla Šárka. Dívala se mu přitom do slzících očí.

„Jak to myslíš, dál?“

„Povídej, nač myslíš. Co se ti honí hlavou.“

„Kdyby to šlo, je tolik věcí, které bych v životě vrátil a udělal docela jinak.“

„Dál.“

Seděl nahý před malou, hezkou dívkou v sarongu, nahý jako exhibicionista, a odhaloval duši cizí ženě. Léta skrýval svá tajemství, nechával si je pouze pro sebe, nevyznal se z nich ani manželce, a tady najednou ano.

„Co se ti honí hlavou?“

„Že bych s tebou chtěl spát.“

„Dál.“

„Představuju si, jak tě tu položím na matraci.“

„Pokračuj.“

„Šlo by to?“

„Jsem poctěna, ale nebylo by to přínosné. Teď potřebujeme jenom tvoje myšlenky. Mluv, jako bych tu nebyla.“

Architekt Heller se nadechl.

„Moje druhá žena byla zpočátku vzorem všech žen. Na přelomu tisíciletí jsem stál za oknem se sklenkou vína a doutníkem a díval se dovnitř, kde utěšovala naši plačící třítýdenní dcerku. Byl jsem pyšný, byl jsem tak hrdý, že je obě mám a jaké skvělé jsou. A teď se mnou ani jedna nemluví. Koply mě do zadku.“

„Dál.“

„Byl jsem u obou porodů. Sledoval jsem tlukot srdce matky i dětí. Říkal jsem jí, kdy má dýchat, protože přijde bolest, a kdy může přestat, protože bolest odchází. Přestřihoval jsem pupeční šňůry, nosil jsem jí děti ze sesterny zpátky, pokládal jsem jí je na hruď k prvnímu kojení. Byly to ty nejkrásnější chvíle v mém životě.“

„Dál.“

Sáhl si na tváře. Slzy nepřestávaly téct. Cítil někde uvnitř bolest, ale také cítil, že zároveň někam odtéká, jako prudká řeka, která mizí pod tichou hladinu oceánu.

„Nemůžu se smířit s tím, že přesně v dobu, kdy by se rodina měla začít starat o mě, alespoň trochu mě podpořit, mě odkopnou a pošlou pryč a chtějí pokračovat bez přítěže, kterou pro ně znamenám.“

„Dál,“ přikývla Šárka. Tvářila se vážně, neutrálně. Kývala hlavou. „Nač myslíš?“

To nebyla otázka, ale výzva.

„Myslím na to, že se sice cítím příšerně, ale taky osvobozeně.“

„Dál.“

„Bez pout.“

„Dál.“

„Stydím se za nepřijatelné pocity svobody, vyvolávají ve mně melancholii. Nerad používám lékařský termín deprese. Vymysleli ho doktoři kvůli lékům, aby mohli spolu s farmaceuty vydělávat balík. Dřív se takovému stavu říkalo krásným slovem melancholie. Vidělas film od Larse von Triera? Melancholia?“

„Ano, viděla. Nač myslíš teď?“

„Stydím se, že v sobě cítím jistý druh štěstí, místo abych byl šťastný s dětmi. Vím, že to nejde, že mi je sebrala, ale stejně v sobě nesu vinu za roztržení rodiny. Přestože jsem ho nezavinil nijak viditelně. Paulo Coelho tvrdí, že k udržení manželského vztahu je potřeba celistvost všeho, co má vztah přinést, včetně nové vášně, překvapení, nových výzev, stálé soudržnosti, jiskření. Jakmile nějaký z těchto faktorů zmírá, je po vztahu a končívá rozvodem, bez ohledu na děti.“

„Dál.“

„Manželka mi řekla, že ji třeba ještě potká druhá šance. Vzhledem k partnerům, které měla přede mnou a kteří byli hrozní, v sobě nesu zodpovědnost i za tohle. Bojím se, koho si k dětem přivede, bojím se, aby jim neubližoval.“

„Pokračuj, nač myslíš teď?“

Zdeněk Heller přemýšlel, co má říct.

„Nepřemýšlej. Mluv. Na co myslíš?“

„Chtěl bych tě svléknout.“

„Dál.“

„Pomilovat.“

„Dál.“

„Na druhou stranu bych byl šťastný, kdyby děti přišly od ní a řekly, že chtějí žít se mnou. Ale to se nikdy nestane, ona je postupně zpracuje. Ženy umějí vést život líp než muži. Mám v tom guláš.“

Šárka ho přestala hladit a řekla, že si udělají přestávku.

„Kdyby sis potřeboval odskočit, opláchnout se, protáhnout.“

Opatrně vstal a šel do koupelny.

▪

Vozík, který další zřízenec dovezl k lůžku s mrtvým tělem, byl plechový a měl dlouhé, kulaté, plechové víko. Zřízenec poodhrnul prostěradlo a ujistil se na visačce u palce, že bude nakládat správné tělo. Zastrčil visačku a přitakal.

„Jsme tady tři, vy dva ji vezměte za ramena, já za nohy. Raz, dva, tři! Šup, šup!“

A tělo posunuli ze sepraného povlečení lůžka na studený plech.

„Jedeme!“ zvolal zřízenec od vozíku a zabral.

Ve dveřích ještě pozdravil živé babičky:

„Spánembohem!“

Dvě mu odpověděly. Byly rády, že na ně někdo promluvil.

Max si vzpomněl na historku, kterou mu vyprávěl kamarád ze vsi. Odehrála se u nich na vesnici před léty, když chodil Mikuláš s čertem. Anděl je opustil v polovině obchůzky, protože se hrozně opili. Ale Mikuláš s čertem pokračovali ve svém bohulibém poslání.

V jednom z domů čert trochu zabloudil při hledání toalety a objevil v komůrce devadesátiletou babičku. Ležela na posteli a čekala na smrt.

„Babi!“ pokáral ji čert. „Co se tady válíte! Koukejte vstát a udělat nám kafe!“

Za ním se do komory vpotácel i Mikuláš.