Věra Fojtová

Neviditelná zranění

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová 2016, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016, 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-7915-9 (epub)

ISBN 978-80-243-7916-6 (mobi)

Věnováno dívce Haně a vnučkám Markétě a Nině.

Žádný člověk nepozná tíhu břemene, které sám nenese.

(africké přísloví) 

Rút 

Mohl to být úplně jiný příběh.

Příběhy dospívajících dívek jsou skoro všechny stejné a liší se od sebe jen málo. Jsou tak trochu zmatené, jak jinak. Na pokraji dospívání, kdy se dívka pomalu mění v ženu a zvědavě nakukuje pod roušku života, aby poznala tajemství ženství a lásky, se toho může stát mnoho.

První taneční, první vyznání, první polibek, všechno, co se děje poprvé a je pouze poodhalené, láká k plnému prožitku.

Přichází okouzlení, úžas, ale i zklamání. Pláč i smích se spolu mísí jako káva s mlékem. Ale to všechno k životu jaksi patří.

Tento příběh je jiný.

Svojí neskonalou krutostí může vzbudit i odpor, nechuť číst dál a nenořit se až na samé dno lidského utrpení, mnohým se bude zdát neskutečný, ale stal se.

Je téměř lhostejné, ve které době, neboť skoro v každé době se staví člověk proti člověku.

Můžeme také namítnout, že se dívka narodila ve špatnou dobu na špatném místě… Ale ani doba, ani místo zločin proti lidskosti neospravedlňují.

1

Jmenovala se Rút. Tak zvláštně a nezvykle.

Byla docela obyčejné děvče s neobyčejným jménem, které dostala po své babičce, ačkoli ji nikdy živou neviděla. Zemřela o chvíli dřív, než se spolu mohly ty dvě potkat. Zůstal po ní jen portrét v oválném stříbrném rámečku na zdi. A bílé místo pod ním, pořád bělejší než jeho okolí.

Možná pro její předčasnou smrt byla dívka vyvolena k tomu, aby nosila její jméno.

Babička Rút byla dlouho nemocná a zemřela ještě předtím, než se malá Rút narodila. Když se na ni potom ptala, maminka vzpomínala, že ona sama byla tehdy moc smutná a taky bezmocná, a ještě říkala, že když přijde smrt, tak žádná pomoc není.

Proto prý dostala alespoň její jméno. Aby babička žila dál. Ale Rút se cítila vždycky jenom jako Rút, přestože s babičkou jakési spojení a propojení cítila, ačkoli nedokázala vysvětlit v čem tkví, kdy a proč vzniklo.

Snad proto, že kdykoli potřebovala babičce něco sdělit, neboť právě nebylo nikoho, kdo by měl čas jí naslouchat, věděla vždycky, kde ji najde. Stačilo, aby se postavila před její fotografii, zarámovanou do stříbrného rámu, a babička Rút na ni shlížela laskavě velkýma tmavýma očima, trochu se přitom usmívala a jako by ji tím vlídným, stále setrvávajícím pohledem vybízela: Jenom povídej, děvenko, poslouchám tě.

Co všechno už si trpělivá babička od Rút vyslechla! O holkách, o klucích, o tom, že na ni nikdo nemá čas a všichni někam chvátají… Ale nekabonila se, nevyčítala ani nedomlouvala. Jenom tiše a trpělivě naslouchala potokům slov, které se kolem ní valily.

Místo před babiččinou fotografií bylo vůbec takové zvláštní, téměř magické, a přitahovalo nejen členy rodiny, ale i cizí návštěvníky. Každý se před ní zastavil.

Kdykoli přijela teta Ema, často tam stávala a s hlavou trochu nakloněnou na stranu pozorovala tvář za sklem a říkávala, že matka na ní má melancholický a odevzdaný pohled. „Jako by tušila, že zemře mladá,“ dodávala teta s dojetím, opatrně, aby si nerozmazala řasy, si utřela slzu z koutku oka a skoro vždycky jí v tom zaujetí z cigarety, zasazené v dlouhé bílé špičce, upadl šedý proužek popela na koberec.

Rút pozorovala tetu ráda a pokaždé se zatajeným dechem čekala, až se tak opět stane. Popel se rodil každým přiložením špičky k tetiným malinovým rtům a jejím následným hlubokým nadechnutím, až se v tichosti, pod Eminýma zamyšleně přivřenýma očima, zachvěl svojí tíhou a s lehkostí ptačího pírka padal neslyšně dolů k jejím nohám. Rút při tom pádu pokaždé cítila zvláštní smutek a marnost.

I když se tak dělo v naprosté tichosti, tetu padající popel překvapivě probral z přemýšlení a zneklidnil. Vzpamatovala se, a jako by jí upadl vzácný porcelánový hrníček, provinile zamžikala a ohlédla se polekaně za sebe, aby zjistila, zda byla někým přistižena.

Rút se vždycky rychle podívala stranou, aby tetu neuvedla do rozpaků, ale dobře viděla, jak teta přejela botou po koberci a zašlápla a rozetřela popel hluboko mezi barevné kytky.

Taky jednou budu kouřit cigarety jako ona, slibovala si Rút, neboť tetina štíhlá ruka opisovala kolem její hlavy ladně elegantní kruhy, a kdykoli teta něco vyprávěla, což dělala ráda, vypadala zajímavě, byla v té chvíli nepřehlédnutelná a také nepřeslechnutelná a poutala pozornost všech přítomných.

Někdy se ale stalo, že padající popel zahlédla i maminka a polekaně a rozhořčeně vykřikla: „Co to děláš, Emo, dávej přece pozor! Je to koberec po mamince. Já se po něm skoro bojím chodit a ty se na něm chováš jako na nějaké hospodské tancovačce.“

Teta zrudla, provinile pohlédla k obrazu na zdi, jako by žádala původní majitelku koberce o odpuštění, poslušně naslinila prst, sehnula se, opatrně sebrala popel a se zdviženou rukou a vztyčeným ukazovákem odtančila ke dřezu.

Teta chodila způsobem, jako by pořád tančila.

„Promiň, máš to tu pořád tak nudně uspořádané, Ido, že se občas docela ráda zapomenu,“ omlouvala se teta zkroušeně a znělo to skoro i opravdově, ale Rút slýchala v jejím hlase potlačovanou a dráždivou ironii.

„Mám ráda pořádek, tak na to nezapomínej,“ připomínala maminka vážně a Ema vždycky pokrčila trochu legračně nosík a spiklenecky mrkla na Rút.

Věděla, že Rút ví, jak to s ní je, co se pořádku týče.

V jejím malém bytě to totiž vypadalo jako ve skladišti, v němž právě vybuchl granát. Šaty visely, kde se dalo, prádlo se povalovalo po židlích a křeslech, o rozházené boty zakopla skoro každá návštěva, pokud je teta včas nestačila odkopnout pod stůl nebo pod pohovku.

„Jsou to nepodstatné prkotiny,“ říkávala teta, „tím se přece nebudu zabývat, když je život tak krátký. Já věcem nesloužím, ony slouží mně, od toho tu přece jsou. Ale vždyť jo, máš pravdu, Ido, ostatně jako vždycky, pořádek musí být. Odděluje se přece i zrno od plev. Kam by se jenom lidstvo dostalo a hlavně v jakém stavu, kdyby milovníků pořádků nebylo? Však to brzy poznáme na vlastní kůži. Co je to pořádek. No jo… ordnung… to je, panečku, věc.“

„A tím máš zase na mysli co?“

„Já nic, jenom si občas něco přečtu a poslouchám, co se povídá okolo mě. A Němci jsou odjakživa pořádní, až to pěkné není. A už mají vypracovaný systém, jak vyčistit právě to zrno od plev.“

„Musíš mluvit pořád v hádankách? Kdo se v tom má vyznat? Jako by byl pořádek něco nepatřičného. Co to zase naznačuješ…“

„Důslednost, děvenko, to je to, oč tu běží. A ta s námi pěkně zatočí. To se potom budeme divit všichni.“

Maminka se zarazila, chvíli zamyšleně zkoumala, co to Ema plácá, avšak názor měla zcela odlišný.

„Láry fáry, Emo,“ okřikla ji a naklonila se blíž, „to máš všechno z těch planých kavárenských řečí. Posloucháš kdejakého povaleče a darmomluva a potom zbytečně strašíš lidi okolo,“ napomenula ji Ida šeptem a nenápadně kývla hlavou směrem k Rút, která dychtivě visela tetě na rtech, aby jí ani slovo neuteklo.„Přeháníš, ostatně jako vždycky.“

„Kéž bys měla i pro tentokrát pravdu, děvče, docela ráda bych ti ji přiznala,“ řekla teta a zvedla oči ke stropu, „a o Rút se neboj, ona už není žádná malá holčička, co si cucá palec. A je lepší vědět. To mi věř.“

Ema nosila vysoké podpatky a Ida nízké pohodlné boty. Ema se při chůzi přímo vznášela a Ida ztěžka napadala na jednu nohu, neboť v osmnácti spadla z kola tak nešťastně, že si ji zlomila a kost potom špatně srostla. Zůstaly jí trvalé následky v podobě kulhání. Někdy bylo viditelné víc, jindy sotva znatelné. Podle toho, jaké zrovna vládlo počasí, bolest zesílila, nebo naopak povolila.

„To máš z toho věčného sportování,“ říkávala Ema a rukou opisovala své magické kruhy, mezi prsty svírala bílou špičku ze slonoviny – alespoň to tvrdila – aby proužek dýmu běhal poslušně, jak určovala, „to se mně stát nemůže.“

„Nebuď si tak jistá. Kotník, dávej si pozor, milá Emo, kotník si vyvrtneš i na těch svých chůdách, ani nebudeš vědět jak,“ ušklíbla se varovně Ida, „ani nemusíš sedat na kolo. Ale to u tebe opravdu nehrozí.“

Teta natáhla štíhlé a dlouhé nohy před sebe, v hedvábných punčochách hladké jako samet, vypnula prsty jako baletka, otáčela jimi ze strany na stranu a se zalíbením si je prohlížela.

„Co máš proti mým vysokým kramflekům? Dělají mi přece pěkné nohy, zeštíhlují nárt a vznosně mě nesou tímhle prašivým světem. Připadám si jako labuť na hladině. Jsem na ně zkrátka zvyklá, na ty chůdy, jak říkáš,“ pousmála se Ema.

„Tak nakonec, proč bych se starala, vždyť o nic nejde, jsou to tvoje nohy,“ rezignovala s pokrčením ramen Ida.

„Výjimečně s tebou souhlasím. A Rút by taky neměla tolik sportovat. To kolo jsi jí kupovat nemusela, ještě se někde zmrzačí…,“ pohlédla na Idinu nohu a plácla se přes pusu. „Promiň, promiň, sestřičko, tak jsem to nemyslela.“

Teta provinile sklopila oči, ale maminka znovu jenom lehce pokrčila rameny. Často říkávala, že ji lidi štvou tím, jak se zatváří provinile, pokud dojde řeč na její postiženou nohu.

Oni se chovají, jako by šlo o jejich nohu, a já jsem si už zvykla, na to moje kopýtko bezmocné a churavé a žijeme spolu po těch letech docela dobře. Ono se občas připomene a zabolí, já ho chvíli šetřím a všechno je, jak má být, dodávala se smutným úsměvem.

„Jezdí na něm ráda, aspoň má trochu pohybu na čerstvém vzduchu. A ve zdravém těle zdravý duch,“ bránila Rútino kolo.

„No jo, ale znám i jiný druh pohybu. Na parketu je taky dobře, když se vznášíš pěkně v rytmu mtata, mtata… a silná mužská ruka ti podpírá záda,“ zašeptala Ema zasněně a obrátila se k Rút. „Hudba a tanec člověka povznášejí, dávají mu křídla a nekonečnou svobodu. Jednou to pochopíš i ty, moje milá neteřinko Rút.“

„Neměla bys jí vykládat takové hlouposti, Emo. Na podobné řeči má opravdu času dost, je ještě malá,“ napomenula ji Ida.

„Co tě nemá, matko, jakápak malá, vždyť už jí rostou prsa… že, princezno Rút?“

Právě tím zvláštním jménem se Rút od ostatních děvčat lišila. Kolem ní byly samé Libušky, Lidky, Věrky a Hanky, ve třídě často i po dvou, jenom ona byla Rút. Jedna jediná. Aspoň nemusí kantoři vymýšlet, jak říkat té druhé, aby nás od sebe odlišili, utěšovala se.

Maminka jí občas říkala Rutko.

Co si napsala Rút 

Tetu Emu mám ráda. Možná proto, že je úplně jiná než maminka. Veselá a bezstarostná, skoro na všechno má odpověď. A to se mi líbí.

Maminka je moc úzkostlivá a některým mým otázkám se vyhýbá. Ale teta ne. Dokonce se mi zdá, že na moje otázky čeká a někdy mě k nim i vybízí: Co kluci, Rút? Nezlobí tě? Na to se dá odpovědět jenom jedno, že jsou to pitomci. A teta se tomu pokaždé směje a říká – ty má boží prostoto. Nevím, co tím myslí, pravdu mám já.

Ale vysvětlila mi dokonce, proč mi rostou prsa a občas mě bolí břicho a potom krvácím. To maminka dělala jakože nic. A jenom řekla, že to tak má být.

Tatínek s potutelným úsměvem říkával, že je Ema jako jarní vítr. Nevím, jestli to myslel tak, že je pořád v pohybu a voní, ale maminka jenom našpulila pusu, tak jako to dělávala málokdy, vždycky jinak říkala – máš pravdu, Karle. Ale právě s tatínkovým hodnocením tety nesouhlasila. Mně se naopak líbilo.

Ale ona se postavila proti: Já nevím, co vidíš ty, Karle, ale je to ještě takové třeštitrdlo, ačkoli už by se měla chovat dospěle, věk na to má, ale nemá žádné povinnosti, už by měla mít manžela a děti, starat se o rodinu, ale ona se jenom baví. Na můj vkus až moc a bohužel často i na cizí účet.

Maminka je taková… no, moc zodpovědná, to slovo nám vždycky tloukli do hlavy ve škole, ale kdybych si musela nebo mohla vybrat, zda být jednou jako maminka, či teta, chtěla bych být určitě jako teta. Mamince bych to ale nikdy nepřiznala, nejspíš by ji mrzelo, že je pro mě vzorem právě nezodpovědná teta, a ne ona.

Maminka bere všechno až moc vážně, ale když já bych chtěla být spíš jako vítr… volná, svobodná, mohla bych si poletovat, kde bych chtěla, a nikdo by mě nechytil. Protože vítr se chytit nedá.

Ještě dřív k nám teta vodívala muže, se kterými právě chodila. Vždycky se tvářila moc zamilovaně, ke každému obracela co chvíli oči, zdála se být úplně jiná než jako obvykle, byla taková ukázněná, chovala se vybraně, když pila kafe, zvedala malíček, jako by měla křeč. Maminka byla jistě spokojená, ale teta byla najednou taky tak trochu nudná a taky tak trochu směšná a měla jsem co dělat, abych nevyprskla smíchy. Navíc u každého z nich tvrdila, že to je zaručeně ten pravý.

Pravý nebo levý, co na tom. Jenom nevím, čím to bylo, žádného z nich nepřivedla dvakrát. Tak asi byli všichni leví.

Maminka zpočátku mlčela a poslouchala tetiny důvody, proč se z toho vždycky zaručeně nejlepšího a jedinečného chlapíka stal najednou takový budižkničemu nebo sňatkový podvodník a vždycky naprostý sobec a blbec, ale když to u nás začalo vypadat stran tetiných nápadníků jako na pouťovém procesí, rázně tetě domluvila.

Emo, buď tak hodná, já si ani nestačím zapamatovat, jak se který jmenuje, a může se stát, že ti svojí zapomnětlivostí způsobím problémy. Jak by to potom vypadalo? Až budeš vědět určitě, že jsi našla muže svého života, jak už tomu tím svým způsobem tak vznešeně říkáš, tak potom ho přiveď a já se pokusím zapamatovat si aspoň jeho jméno.

Ty taky naděláš, řekla teta Ema, jsem jenom opatrná a rozvážná. Mám přece právo na přirozený výběr, když už si jednou musím uvázat na krk jednoho jediného. Každá nemá takové štěstí jako ty, aby si hned napoprvé našla Karla.

Snažila se obhájit svoje, ale asi se i trochu urazila, protože k nám delší dobu nepřišla. No jo, trucovala, to já znám.

Ale dlouho to bez nás nevydržela a napříště už k nám začala chodit na návštěvy sama. To mě dost mrzelo, bývalo docela zábavné pozorovat její vrkání a já jsem se vždycky těšila, koho teta zase přivede.

Když už měl holou hlavu, tak to byl aspoň lékárník, bříško odpustila hoteliérovi, teda tatínek byl přesvědčený, že to byl jen obyčejný hospodský, protože měl platfus… teta to prostě zkoušela na všechny strany.

Ale když můžeš, Rút, o chlapovi říct – ještě má klobouk na hlavě a už mě má rád, tak takovému odpustíš úplně všechno.

Tak tohle maminka naštěstí neslyšela. A mně dlouho vrtalo hlavou, jak s tím vším souvisí klobouk na hlavě.

2

Bylo to přesně 15. září, maminka měla ten den narozeniny a Rút bylo šestnáct už před deseti dny.

Přijela i teta Ema, ale všechno bylo trochu jinak než jako vždycky. I teta byla jiná. Její tvář byla bez líčidel pobledlá a vyděšená, ale vypadala překvapivě mladší, což ji mohlo utěšit, ale taky trochu bezbranně a bezmocně. To by ji naopak mohlo rozzlobit, tvářila se vždy tak sebejistě.

Právě ten den jim přilípli na prsa žlutou hvězdu s nápisem JUDE a Rút v té chvíli došlo, že to všechno má možná co dělat s tím zvláštním jménem po mrtvé babičce, jinak to přece nemohlo být.

„A to mám taky po babičce? Tady tuhletu ohavnou značku?“ zeptala se matky a přiložila opatrně, jako by se bála, že ji popálí, prst na žlutý cíp hvězdy na své hrudi.

Mohla si dovolit nesouhlasit, viděla, že nejen teta, ale ani matka není z té ozdoby právě nadšená. Naopak. Koukaly na ni obě jako na nevítaného chrobáka.

Ale matka jenom bezmocně zavrtěla hlavou a bez odpovědi začala plakat a teta s tragickým podtextem jenom vzdychla a řekla: „Tak to je konec.“

Ale neřekla čeho, přestože se jí Rút hned zeptala.

Vždycky odpovídala zasvěceně a ráda, často jí vše vysvětlovala i v dlouhých monolozích, v nichž nejdříve hledala podstatu a až potom důsledky, ale často se v hledání zamotala tak, že se k nim ani nedobrala.

Teď jenom nervózně hledala po kapsách cigarety.

A Rút došlo, že se začíná dít cosi nepřístojného a neobvyklého, když i tetě, která obvykle měla na všechno odpověď, došly argumenty. To bylo zlé.

„Tak já tu ohavnost na sobě nosit nebudu,“ vzbouřila se Rút i za tetu, které najednou došla řeč, „jen se na to podívejte, vypadá to jako rozplácnutá skvrna a každé šaty mi pokazí. Připadám si jako poznamenaná a každý se mi bude vyhýbat a smát se mi. Stačí mi už přece to jméno.“

Teta tiše a varovně sykla, ale Rút v zápalu boje pokračovala.

„Když jsme jednou byli se školou na statku, značkovali tam krávy a taky koně – takovým rozžhaveným železem jim vypalovali znamení přímo do kůže. Smrdělo to tam spálenou srstí a masem, že se to ani vydržet nedalo, a zvířata navíc řvala bolestí. Tak to mám vlastně štěstí, že já budu nosit znamení jenom viditelně na šatech. Že mi ho nevypálili přímo do kůže. Ale dokud mi neřeknete, proč musím nosit tuhle značku právě já, odmítám ji.“

Chvíli bylo v pokoji naprosté ticho, jenom maminka pohlédla tázavě k babiččině fotografii na zdi, jako by právě tam hledala odpověď.

„To by asi dost dobře nešlo, odmítla bys tím i svoji babičku. A to bys udělat nechtěla, kdybys ji poznala, měla bys ji určitě ráda. Nejsi v tom přece sama, prostě musíš, Rút. Stejně jako maminka, já a spousta jiných,“ řekla konečně Ema.

„Ale jaký to má smysl!?“ vykřikla Rút a vztekle prsty popotahovala látku šatů s našitou hvězdou. V krku ji pálily zlostné slzy ponížení a bezmoci.

„Jaký to má smysl?“ opakovala poněkud zaskočená Ida a očima hledala pomoc u Emy, která jenom bezmocně krčila rameny. „Já nevím, jaký to má smysl, ale je to nařízení.“

„A kdo mi má co nařizovat?“

„Dítě… dítě, tohle říkat nesmíš,“ zaúpěla teta Ema káravě a vzápětí dodala poněkud smířlivěji, „ani nevíš, jak já ti tu tvoji sladkou nevědomost závidím.“

Stála u pootevřeného okna, dívala se ven a kouřila cigaretu, tentokrát bez špičky, ruka se jí třásla a na rtu jí uvízl kousek tabáku. A třebaže se snažila foukat kouř ven skrze záclonu, stejně se nad její hlavou vinul dovnitř, jako by se mu nechtělo ven do ulice.

To já bych šla ven okamžitě, vyjela bych si třeba někam za město na kole nebo zašla za Dorkou, stejně jsem ji už dlouho neviděla, ale nemůžu, napadlo Rút posmutněle.

Bylo to k vzteku, nejenže byla označkovaná jako dobytek, už ani nesměla chodit, kam a kdy chtěla. Jenom ta dřevěná ohrada chyběla.

A najednou bylo všude smutno a těsno.

Ida pořád jenom plakala, místo tváře měla jen dvě ruce, jako by se před něčím chtěla schovat, a Ema nervózně zamáčkla malý zbytek dokouřené cigarety do hlíny květináče s bramboříkem, na který mohli ostatní sotva jedním okem pohlédnout, neboť byl maminkou střežen a opatrován, jako by na něm měla vyrůst zlatá jablka nebo pod ním košík brambor.

Rút tentokrát nesklopila oči, protože se zlobila také na tetu, že je najednou tak poslušná a přizpůsobivá. Zklamala ji.

Rút pohlédla významně se zdviženým obočím na matku, ale Ema její pohled zahlédla, jen pokrčila rameny a jedním prstem provinile hlínu urovnala. Jako by se nic nestalo.

„Co koukáš, Rút? Je to dobré hnojivo, tabák a popel,“ řekla nepříliš přesvědčivě, patrně rozhodnutá, že už s tím nic víc dělat nebude. Rázně přešla k vzlykající Idě a stáhla jí ruce z tváře. „Nebreč, Ido, trochu se vzpamatuj, už kvůli holce, však ještě není tak zle.“

„Co ty víš, vždycky může být hůř, člověk pořádně nic neví a ledaco se proslýchá, ty to víš přece nejlíp,“ vzlykla Ida a natáhla rozhodně ruku k Emě, „dej mi taky jednu cigaretu.“

„K čemu to? Ty přece nekouříš?“

„Ale budu… budu… budu,“ opakovala Ida umíněně jako malé děcko, které se dožaduje své oblíbené hračky.

„No jak chceš, jsi dospělá. Já tě od cigarety zrazovat nemůžu. Zrovna já, že ano. Ale než tu blbost uděláš, ty sama si odpověz nejdřív na jednu otázku: pomůže ti to?“

„Tak já ti teda odpovím otázkou. A co ty, tobě to pomáhá? Asi ano. Jinak bys to přece nedělala, poslední dobou kouříš jak tovární komín. A když to pomáhá tobě, tak mně bude nejspíš taky.“

„To je něco jiného, nerozvážnost mládí, já jsem přece zvyklá,“ rezignovala Ema, ale cigaretu jí přece jenom podala, jen s malým zaváháním, „a ty jsi ji měla poprvé a naposledy v puse, no vzpomínáš, tenkrát na půdě, to nám bylo asi tolik jako Rút teď, a málem ses při tom udusila, byla jsi zelená jako šťovík. A potom ti bylo dva dny špatně… nevím, jestli je zrovna toto dobrý nápad.“

„Máš snad nějaký lepší?“ odsekla Ida rozzlobeně.„Až na něco kloudného přijdeš, tak řekni.“

Rút matku zvědavě pozorovala.

Prohlížela si cigaretu ze všech stran, jako by ji viděla zblízka poprvé, přičichla k ní, směšně pokrčila nos jako králík a asi jí moc nevoněla, protože ji od sebe na chvíli odtáhla, vypadalo to, že ji od sebe zhnuseně odhodí, ale nakonec se přemohla, odhodlaně se nadechla a vložila ji rozhodně mezi rty.

Ema škrtla zápalkou a Rút s otevřenými ústy přihlížela, jak si její matka s nesmírným sebezapřením zapaluje před jejíma užaslýma očima svoji druhou cigaretu. Tu první Rút vidět nemohla.

Ale už po prvním nadechnutí se prudce rozkašlala, až jí do očí vstoupily slzy, skrze které na Rút přísně pohlédla a hlasem káravým a mírně zastřeným ji pro jistotu usměrnila: „A ty to nikdy ani nezkoušej.“

A když konečně dokašlala a chytila dech, utřela si oči a obrátila se překvapeně k Emě.

„Tak to je teda síla, jak vůbec můžeš tohle dělat… a ještě s požitkem vdechovat takové svinstvo. Buď ráda, že nemáš děti, můžeš se bát jenom o sebe.“

Rút se zdálo, že teta posmutněla. Byl to u ní jev nevídaný, zdála se být pořád veselá a bezstarostná.

Zahleděla se kamsi k oknu a kousala se do rtu.

„Tak tohle už jaksi nejspíš nestihnu, abych si pořídila chlapa a děti, ale nedělej ze mě sobce zahleděného jenom do sebe, Ido. Nejsem na světě sama, tak bych to neviděla. Mám tebe a Rút, počítám i tvého Karla, přece jenom mám nějakou rodinu, to mi nemůžeš upřít a víc než o sebe, bojím se o vás o všechny.“

Matka chvíli tázavě a s očividným odporem zírala na žhavou špičku cigarety, jako by si říkala, mám, nebo nemám pokračovat?

„Promiň, tak jsem to nemyslela, vždyť víš. Ale máš pravdu, Emo, něco takového mi pomoct nemůže a už vůbec ne v téhle situaci. Teď fakticky nemá smysl, abych se něco takového učila, když jsem to už tehdy nezvládla,“ řekla zamyšleně a podala jí nedokouřenou cigaretu. „Byla by škoda ji jen tak vyhodit, dokuř ji.“

Zvedla se od stolu a trochu kulhavě zamířila k oknu. Zastavila se u bramboříku, prstem se zlehka dotkla růžového květu, její gesto připomínalo chlácholivé pohlazení i povzbuzení zároveň a vyrýpla prstem nedopalek obalený vlhkou hlínou.

„Musím tě však pokárat a poučit, jako starší si to mohu dovolit, toto není žádné hnojivo, Emo. Ani v čase války ne. Takové hlouposti nepovídej, využíváš jenom situace, ostatně jako vždycky.“

Ema pozorovala její počínání přivřenýma očima a klepala popel do dlaně, z níž si pokrčením prstů vytvořila mističku, a Rút trnula obavou, aby si snad v ruce nepropálila díru. Potom by padal popel skrze její děravou ruku přímo na koberec. A to by byl zase oheň na střeše.

„Buď aspoň ráda, že tu není Karel, tahle bezmoc by ho zničila. Vypadá to tak, že by se s tebou musel dát rozvést, aby si zachránil krk. Ostatně, nebyl by první, i takové případy už tady byly a ještě budou.“

Sotva větu dořekla, přiložila si okamžitě prsty přes ústa a polekaně se otočila k Rút.

„Nemluv hlouposti, hlavně před Rút ne. To by Karel nikdy neudělal a ty to dobře víš, věděl přece dobře, koho si bere,“ řekla matka tiše a dívala se stranou. „A já jsem se mu plně přizpůsobila. Naše máti už mi v tom zabránit nemohla a bylo to hlavně kvůli Rút, aby v tom neměla zbytečně chaos. Člověk se někdy musí rozhodnout.“

„Máš samozřejmě pravdu, Karel je fajn chlap, já mu nic nekalého nepodsouvám. Já sama jsem přece taky… Jenomže to bylo tehdy. V jiném čase.“

A Rút si znovu vzpomněla, jak otec skoro před rokem jednou v noci odešel z domu. Přišli pro něj tehdy kamarádi a dlouho se šeptem radili jako spiklenci, hlavy skloněné nad mapou rozloženou na stole, a ráno byli pryč všichni. I s otcem.

Ale ještě než se vytratil do tmy tam venku, dlouho stál nad její postelí. Rút dělala, že spí, ale malou škvírou mezi řasami viděla jeho sehnutou postavu a víčka pevně sevřela teprve ve chvíli, kdy jí položil prsty na tvář.

To, že neotevřela oči a neobjala ho, to ji mrzelo nejvíc. Netušila, že bude tak dlouho pryč. Očekávala jeho návrat potom každý den – marně, a každý den se znepokojeně ptávala – vrátí se ještě?

„Neodešel od nás, neboj se,“ těšila ji matka, „má jenom jakési povinnosti, však on se nám za čas vrátí. Až ta prašivá válka skončí,“ dodala pro sebe, ale Rút její slova dobře slyšela.

A Rút musela myslet i na to, jak táta od Dorky, pan Kilián, od nich jednoho dne odešel, také bez varování, za nějakou paní z Holasic, a od té doby ho neviděli. A nepomohlo ani to, že paní Kiliánová zuřila a vykřikovala otevřeným oknem do ulice tak silně, aby to všichni slyšeli, že na každého kurevníka stejně jednou dojde a na Kiliána taky. A svolávala na něj hromy a blesky, zlé nemoci a všechny mocnosti pekelné.

Rút s Dorkou tehdy seděly venku pod oknem a nejdřív se tiše chichotaly, bylo to docela zábavné, neboť slovní běsnění paní Kiliánové bylo provázeno boucháním hrnců a třískáním talířů a bylo snadné představit si, jak moc se vzteká. A nakonec se ozvaly zvuky rozbíjeného skla.

„To bude asi ta žlutá mísa na ovoce, byla hned po ruce, stála na stole,“ řekla Dorka, „a byla ještě navíc po babičce, po tátově mámě, tak to za něho odnesla.“

Ale ještě nebylo všemu řádění rozzlobené paní Kiliánové konec. Vykřikla tak hlasitě, snad aby její hlas doputoval až do Holasic: „A kuř si, kde chceš! Já už ty tvoje věčné smrady tady čuchat nebudu! Ať si čuchá jiná! Ať si taky trochu užije!“ A vzápětí vyletěl otevřeným oknem nad jejich hlavami těžký popelník pana Kiliána a přistál s praskotem v křoví před okny.

Naštěstí, hlavně pro paní Kiliánovou, nikoho nezasáhl, asi by takovou ránu sotvakdo přežil. Jen hejno vyplašených ptáků se s křikem vzneslo k obloze.

Potom se najednou přestala Dorka smát, sklonila hlavu ke kolenům a tiše se rozplakala.

„Pořád jí ještě nedošlo, že i kdyby vyházela všechny jeho věci a rozbila všechno nádobí po babičce, on už k nám stejně nepřijde,“ vzlykala, „protože když chlap odejde kvůli nějaké jiné ženské, nic a nikdo jiný už pro něj nemá smysl.“

„Jak to tak můžeš vědět?“ zeptala se Rút překvapeně.

„To říkaly ženské u mlíka.“

A Rút díky Dorce konečně pochopila, že se její táta určitě vrátí, protože neodešel za jinou paní jako pan Kilián, to by maminka jistě zuřila jako paní Kiliánová, ale odešel jenom s kamarády plnit prý důležité poslání a může to být kdykoliv, kdy se zase objeví ve dveřích. Za rok, za dva, až ta prašivá válka skončí.

„A věř, že tomu tak bude,“ uklidňovala ji máma, „protože nejen všechno dobré, ale naštěstí i to zlé má svůj konec.“

Ale v následujících měsících to tak nevypadalo, všechno se naopak zdálo být čím dál horší.

Co si napsala Rút 

Jelikož nás označili za Židy, prý dědictví po babičce Rút, musely jsme se chovat podle toho. Jenom je mi divné proč, vždyť jsem o tom do té doby ani nevěděla.

Nejdřív zavřeli židovskou modlitebnu na konci ulice, do které jsme stejně nechodily, a hned potom i obchod panu Liebermanovi, kam jsme chodily nakupovat už co jenom pamatuji a já jsem k němu chodila nakupovat ráda.

Pan Lieberman se vždycky usmíval, tak trochu záhadně a vševědoucně, jako by viděl dál než z okna krámu na ulici, a za každý i sebemenší nákup mi dával ze skleněné dózy jeden tvrdý bonbón v barevném papírku a vždycky připomínal – a cumlat, jenom v pusince válej, nekousej, ať ti nevypadaj zuby. Jinak se nevdáš, Rút.

Až mi jednoho dne přestal bonbóny dávat, marně jsem čekala, že svými dlouhými prsty zaloví v dóze.

Díval se na mě nějak jinak než předtím, vždycky se trochu uklonil a začal mi říkat – slečno Rút. Bylo mi to líto, a tak jsem se jednou zeptala: A nemohl byste mi dát zase jeden bonbón, pane Liebermane?

Pan Lieberman jenom zvedl obočí, zvláštně se usmál, dlouho v dóze vybíral kostnatými prsty, potom mi podal ten nejhezčí, zabalený ve stříbrném papírku, a trochu smutně řekl – a cumlat, jenom v pusince válej, nekousej, ať ti nevypadaj zuby… Chvíli se na mě díval, jako by mě viděl poprvé, a teprve potom dodal: Jinak se nevdáte, slečno Rút.

Ale i všechno ostatní už bylo jinak.

Jednoho dne zůstal stát pan Lieberman venku před zavřeným obchodem, z něhož ho nejspíš vyhodili, a koukal na zatlučené dveře a staženou roletu trochu udiveně a možná víc smutně. Byl už starý a jistě přemýšlel, co teď bude dělat, když mu obchod zavřeli. A bez pana Liebermana už to stejně žádný obchod nebude.

Ale podle jeho výrazu se dalo soudit, že asi už moc možností neměl. Stála jsem kousek od něj s prázdnou taškou v ruce.

Ten den jsem měla zrovna poprvé rozpletené copy a vlasy rozpuštěné po zádech. Pan Lieberman však měl v očích slzy, neřekl k mým vlasům nic, ačkoli si jich dobře všiml, musel si jich všimnout, nikdy mu nic neušlo…

Ale jenom lehce pokýval hlavou a povzdechl si.

Vy se určitě vdáte, slečno Rút, o tom není pochyb, jste moc hezká a zuby máte jako perličky, řekl.

A potom se stalo něco, co mě ještě víc rozesmutnilo. Najednou přímo před mýma očima zestárl snad o sto roků, záda se mu ohnula, ramena poklesla, jako by na nich nesl cosi těžkého, a šouravým krokem zamířil domů k paní Liebermanové. Byla už dlouho nemocná, nevycházela vůbec z domu, takže jsme ji už pár roků v ulici neviděli.

Občas jsem za oknem zahlédla jenom její bledou, pohublou tvář a rozcuchané šedé vlasy. Mívala oči smutné jako babička Rút na fotografii.

A já jsem najednou s jistotou věděla, že mi pan Lieberman už nikdy, nikdy žádný bonbón nedá, nevybere ten nejhezčí, stříbrný, aby udělal radost slečně Rút.

A potom se stalo něco hrozného, ještě horšího, než byl ten zavřený obchod. Pořád to nedokážu pochopit.

Liebermanovy našli za pár dnů sousedé. Když od nich dlouho nikdo nevycházel, měli starost, jestli jsou v pořádku. Dveře nebyly ani zamčené, takže je strážník nemusel vyrážet. Všude bylo uklizeno a oni leželi na bílém prostěradle svátečně ustrojení, pan Lieberman měl na sobě černý oblek, drželi se za ruce jako dvě malé děti, které se vydávají do neznáma za dobrodružstvím, a byli mrtví.

Všechno jsem viděla, také jsem se prodrala chumlem lidí, kteří stáli namačkání a úplně potichu ve dveřích, a nahlédla jsem zvědavě dovnitř.

Paní Liebermanová ležela pokojně na posteli v černých šatech s bílým krajkovým límečkem, bílé vlasy měla kolem tváří spořádaně a pečlivě učesané a konečně se usmívala. Alespoň z dálky to tak vypadalo.