Stanislav Češka

LÁSKYPLNÁ SMRT

Vydala moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová 2016

© moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7414-7

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi

této knihy.

V tomto románu opět „vkročil zločin do Bystrce“. Tuto příjemnou brněnskou čtvrť jsem si během dlouhých let, kdy jsme zde s manželkou žili, opravdu zamiloval. I s přilehlou přehradou.

Proto jsem zde nechal usídlit „svého detektiva“ Standu Berku. Do Bystrce se vždy rád vracím a rád také navštěvuji místní pobočku brněnské Knihovny Jiřího Mahena, kde jsem pořádal své první setkání se čtenáři. Od té doby už těch setkání bylo povícero a vždy jsem zde byl vlídně přijat čtenáři i pracovnicemi knihovny.

Proto bych si tuto knihu dovolil věnovat také jim – usměvavým bystrckým knihovnicím v čele dříve s paní Pelánovou a nyní s paní Růžovou – a svým bystrckým čtenářům.

Ať se jim i vám všem tato kniha líbí. To bych si opravdu moc přál.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté úřady, instituce a také lihoviny v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

1

Uplynulo už pěkných pár let a proteklo mnoho vody mojí oblíbenou Brněnskou přehradou od té doby, kdy jsem se nastěhoval do své rozlehlé vily v brněnské Bystrci, umístěné nad mojí milovanou přehradou.

Vily, kterou jsem si pochopitelně nepořídil za svůj plat šéfa brněnské krajské mordparty. Takovými penězi stát policisty nehýčkal ani v první polovině devadesátých let, kdy jsem dal nohama najevo, co si myslím o věčných reformách v „nové“ policii, navíc okořeněných raketovým nárůstem zločinnosti v zemi, jejíž novou svobodu si někteří naši spoluobčané vykládali přinejmenším svérázně. Pokud ovšem provozovali trestnou činnost „bílých límečků“, byla jejich postižitelnost tím menší, čím více si takoví noví kapitáni české a slovenské ekonomiky dokázali „legálně“ nahamounit. Byli tací, kteří tomu hamounění říkali jinak a trefněji, těm však příliš sluchu popřáváno nebylo. Navíc takové trefné pojmenování mohlo občas znamenat urážku na cti a zdlouhavý a drahý soud. Nebylo tehdy, a platí to vlastně ještě i dnes, vhodné brzdit v rozletu nové postsocialistické podnikatele.

Policajtům bylo alespoň dopřáno stíhat ty, kteří se věnovali násilným zločinům. Jenže zvlášť poté, co se díky poněkud dost neuvážené amnestii nového prezidenta republiky do ulic z kriminálů vevalili ti socialistickými soudy „nespravedlivě odsouzení“ zloději, násilníci a vrahové, nevěděli chudáci policisté, navíc decimovaní odchody mnoha zkušených členů sboru za lepším, do civilu, kam dřív skočit.

Protože ani za těchto neutěšených poměrů jste se dost často nedočkali podpory od nadřízených, kteří zhusta pro své nově nabyté šéfovské posty u policie měli jediné předpoklady, tedy ty kádrové, a navíc platy odpovídaly tomu, jak vás nadřízení „podporovali v práci“, rozhodl jsem se i já odejít do civilu.

Založil jsem si soukromou detektivní kancelář, jejímž jsem byl majitelem, šéfem i jediným zaměstnancem, a poněkud nervózně očekával, co přijde.

A ono kupodivu přišlo. Nejprve mě potkalo pár nedůležitých případů rozvodů a nevěr, které mě sice nenadchly, avšak přesvědčily o tom, že se jako soukromé očko můžu uživit.

No, a potom mě potkaly tři případy odpovídající té době „Divokého východu“, tedy pionýrské době znovubudování kapitalismu v Česku, jehož metody byly občas ještě drsnější než za velkou louží v předminulém století.

Ty tři případy se týkaly únosů dětí velmi majetných rodičů české, ruské a arabské národnosti. Všechny tři rodičovské páry byly velice uznalé a za záchranu svých potomků mě finančně zabezpečily až do smrti a ještě nějakou dobu potom. Takže mně pouze zahojené jizvy připomínaly těch několik nábojů, které prošly mým tělem, naštěstí v jeho méně důležitých částech.

Na to, jak jsem tehdejší zákony přizpůsobil svému pátrání, jsem raději zapomněl. Po vyléčení zranění z posledního ze tří zmiňovaných únosů jsem si pak nechal postavit vilu podle svého přání na vysněném místě nad Brněnskou přehradou. Mimochodem ten pozemek jsem získal také díky pomoci jednoho z oněch tří rodičovských párů.

A když jsem se poprvé zadíval z balkónu v prvním patře svého nového domu na přehradu, s lehkým uspokojením jsem si uvědomil, že mé rozhodnutí odejít od policie se mi vyplatilo a mohu od té doby pracovat pouze pro radost.

Což jsem činil. Bral jsem pouze takové případy, které mě zajímaly a/nebo které byly nadmíru finančně zajímavé. Platit jsem si nechal královsky, ovšem pouze od těch, kteří na to měli. Pro ty ostatní jsem někdy pracoval i zdarma.

Co víc si přát!

2

Ne že bych žil jako mnich. To určitě ne. Dlouho jsem však nemohl potkat takovou, se kterou bych chtěl sdílet společný život. Až mě před pár roky zločin, jehož obětí se stala i její sestra[1], svedl s Lucií Hudcovou.

Tato krásná a chytrá žena, bývalá učitelka v mateřské škole, kde se jí líbila práce, méně však už plat, si proto před delší dobou založila svatební agenturu „Šťastný start“, ze které se stala velice prosperující firma. Jak jsem to já ironicky komentoval, Lucka pomáhala do manželského chomoutu těm, kteří se potom tím bouřlivěji rozváděli, čím honosnější svatbu si od Lucky nechali vystrojit. Má milá mi na takové řeči vždy děla, že jsem bohapustý cynik. Já jí však oponoval, že jsem pouze střízlivým hodnotitelem světa kolem nás.

No, v tomto jsme se sice neshodli. Jinak jsme si však rozuměli tak dobře, že po nedlouhé době Lucka pronajala svůj byt v horní části bystrckého sídliště a nastěhovala se do mé vily.

I pro dva byl dům poněkud velký a náročný na úklid a údržbu. Takže jsem se už dávno domluvil s postaršími manžely Evou a Jaroslavem Voráčkovými ze sousedství, kteří se o můj dům starali. Jaroslav o drobnou i méně drobnou údržbu a paní Eva pravidelně prováděla menší i větší úklid. Platy ve svých zaměstnáních oba neměli nijak velké, takže jim peníze ode mě byly vítaným přivýdělkem a já byl zase rád, že jsem se nemusel starat o věci, jako je uklizení a opravování. Ne že bych je neuměl, avšak nebavily mě.

To se ovšem částečně změnilo po Lucčině přistěhování. Jako správná ženská musela samozřejmě do domácnosti mluvit, a paní Evu tudíž v péči o ni nenechala osamocenou.

To by mi samozřejmě nijak nevadilo. Jenže já byl toho názoru, že dům nebo byt se má přivést do určitého uspokojivého stavu a od té doby má sloužit k bydlení a odpočinku, případně klidné práci.

Lucka, vydatně podporovaná paní Evou, byla samozřejmě jiného názoru. Podle ní má domácnost být místem neustálého zvelebování. Jakmile se dokončuje jedna změna či oprava, už se má přemýšlet nad další. Já Lucku fakt miloval, tahle její vlastnost, kterou ovšem sdílela s mnoha jinými ženami, mě však upřímně prudila.

Protože jsem tolerantní osobnost, dům byl můj a peníze jsem nemusel počítat, vždy jsem Lucce na její budovatelské výboje poskytl finance, ovšem hned na začátku jsem naprosto rázně sdělil, že se na nich jinak odmítám podílet.

Navíc jsem měl ještě jednu podmínku, která byla naprosto zásadní a neporušitelná a oběma dámám bylo jasné, že její porušení by mělo fatální následky.

Jedna z přízemních místností mého domu se totiž stala mým modelovým královstvím. Vévodilo jí velké modelové kolejiště, na kterém se proháněly vláčky a v poslední době, kdy jsem je rozšířil, dokonce i tramvaje. Kromě kolejiště byla v pokoji řada prosklených skříní s mojí velkou sbírkou modelů trolejbusů, autobusů, tramvají, lokomotiv, vagónků a aut. Samozřejmě po provedeném úklidu, opravě či rekonstrukci jsem musel vše najít v neporušeném stavu. Jen jednou se přihodil jednomu z mých modelů trolejbusů úraz, při kterém přišel o jeden ze sběračů.

Mé hromování bylo tehdy snad slyšet až na druhém konci přehradního jezera ve Veverské Bítýšce. To si obě dámy dobře zapamatovaly, takže se už nic podobného neopakovalo.

Jak jsem však řekl, má velkorysost nikdy nasahala tak daleko, abych se zhůvěřilostí, které si Lucka s paní Evou vymýšlely, účastnil jinak než finančně. Vždy jsem v dostatečném předstihu vyklidil bitevní, tedy pardon, domovní pole a vrátil se až večer, pokud byly takové práce celodenní nebo, nedej bože, vícedenní, případně pokud byly kratší, tak jsem se do svého domova vrátil po jejich ukončení.

3

Podobně tomu mělo být i onoho slunečného dubnového rána.

Když jsem se vzbudil, bylo mi divné, že místo v posteli vedle mě je prázdné. Obvykle jsem to byl já, kdo z nás dvou vstával dřív.

Vzhledem k tomu, že předchozího dne jsme byli se spolužákem Čáryfukem, tedy oficiálně prof. Dr. Radanem Černým, DrSc., proslulým archeologem, kterému jsem před časem pomohl zachránit slavné velkomoravské artefakty[2], probírat nejnovější stav výzkumů na Velké Moravě a tuto podnětnou diskusi jsme ukončili v jednom baru dávno po půlnoci ve velice povznesené náladě, ve které se nám perspektivy velkomoravského bádání zdály být nadmíru optimistické, dostal jsem se do postele až v době, kdy se noc pomalu připravovala na to, předat vládu nad zemí ránu.

Tudíž jsem se přestal divit tomu, že Lucka vedle mě už neležela. Alkohol, který jsme konzumovali, byl kvalitní, takže hlava mě nebolela, ovšem bylo mi jasné, že jednoho pivního vyprošťováka po ránu na rychlejší vzpamatování by to chtělo.

Vykopl jsem se tedy z postele a za mohutného zívání, s očima zalepenýma se vypravil dolů do kuchyně, abych si to vychlazené pivínko z chladničky, kde jsem měl vždy připravenou zásobu, dopřál.

Okolní svět jsem moc nevnímal, ani nad ním nepřemýšlel. Když jsem sešel ze schodů, více méně poslepu jsem si to namířil ke kuchyni. Vtom jsem do čehosi narazil a bolestivě se uhodil do holeně. Tento bolestivý střet byl doprovozen zvuky neomylně informujícími o tom, že věc, která mě nakopla, obsahovala porcelán nebo sklo. A že něco z obsahu uvnitř mohlo, eventuálně, přijít k úhoně.

V té chvíli jsem se konečně zcela probudil, uvědomil si, že můj dům čeká další velký třesk, tentokrát v kuchyni, a tření dost bolestivě naražené holeně jsem doprovodil takovým proudem nadávek sprostých i ještě sprostších, až jsem se sám divil, jak bohatý je můj slovník v této oblasti.

Další nadávky následovaly v okamžiku, kdy jsem si uvědomil, že to, co mě tak hrubým způsobem nakoplo, byla krabice s nádobím z kuchyně, protože touto dobou už budou nepochybně skříňky v kuchyni vyklizené a připravené k demontáži a zároveň bude neméně nepochybně odpojená a vyklizená i chladnička a pivo nebude mít tu správnou teplotu, protože v našem sklepě touto dobou rozhodně není tak příjemně, tedy pro pivo, jako v chladničce. A jen tak mimochodem, toho, co se v krabici mohlo rozbít, když má holeň byla tak nešetrně atakovaná, mi vůbec nebylo líto.

Tuto situaci okamžitě zhodnotil můj mozek uvažující brilantně analytickým způsobem. Následoval třetí proud nadávek, ještě o něco méně zdvořilý, než byly ty předchozí sprosťárny, které jsem vypustil ze svých úst.

Moje hromování na chodbě přilákalo z kuchyně Lucku a paní Evu, obě v pracovním a nepochybně plné elánu a optimismu. Když mě uviděly, čertícího se jako kocour, kterému utekla myš, obě dámy se nezřízeně rozřehtaly.

Bylo mně jasné, že z této strany se sympatií nedočkám, a tak jsem se hrdě odebral do koupelny, abych tam zušlechtil svůj zevnějšek.

4

Zušlechtěný a poněkud klidnější jsem opustil koupelnu. Dámy mě vyexpedovaly do obýváku, kde mě už čekalo prostřené místo u jídelního stolu s připravenou snídaní. Pravda, snídaně byla jedlá, ovšem teplota piva optimální nebyla.

Bylo mi však jasné, že s tím nic nenadělám, protože kuchyně byla vyklizená a připravená na příjezd firmy, která měla dovézt a namontovat novou kuchyňskou linku a další kusy nábytku a samozřejmě rozmontovat a odvézt staré vybavení kuchyně. Kromě této firmy byli očekávaní další specialisté, kteří si měli odvézt starou kombinaci chladničky s mrazničkou a myčku a nahradit je novými, jak mi bylo řečeno, energeticky mnohem úspornějšími výrobky.

Upřímně řečeno, nechápal jsem, proč je v naší kuchyni nutno vyměnit veškerý nábytek a zařízení. A už vůbec jsem nechápal, proč je myčku a ledničku třeba vyměnit za nové, energeticky úspornější výrobky. Oběma dámám se dmuly hrudě nadšením, když mi před týdnem vysvětlovaly, že oboje se bude pyšnit energetickými štítky s označením A+++, nebo jak se to teď značí, protože si vyslechly v televizi poučný pořad na toto téma.

Můj názor byl zcela odlišný, neboť jsem děl, že se jedná hlavně o kšeft, aby lidé jako pitomci zbytečně kupovali nové a nové domácí přístroje, přičemž tím, co zaplatí za přístroj nový, utratí podstatně víc, než ušetří úsporným provozem.

Reakcí na moje pesimisticko-cynická slova byly dva útrpné a chápavé pohledy, že tomu jako neinformovaný mužský nemůžu rozumět. Abych však nekafral, byla mi alespoň odsouhlasena chladnička na víno, kterou jsem si už dávno přál, abych se nemusel namáhat pořád běhat do sklepa.

Když tomuto, podle mého názoru jedině z nezbytné nutnosti koupenému přístroji bylo vyhrazeno strategicky výhodné místo v nově zařízené kuchyni, nechal jsem protestů.

Jednak by byly zbytečné, protože Lucce i paní Evě odhodlání z očí přímo sršelo. Navíc jsem docílil toho, o co mi opravdu jako o jediné šlo, což byla ona zmíněná vinotéka. Musela však být samozřejmě také v energetické třídě A. Takže byla pěkně mastná, což mě však tak netížilo. Hlavně že měla vše, co jsem požadoval. Víno holt potřebuje své.

Když jsem byl navíc ujištěn, že nová kombinace chladničky s mrazničkou bude větší než ta stará, mávl jsem už nad vším rezignovaně rukou při vědomí toho, že jsou věci, se kterými se ubohý mužský musí na tomto světě smířit.

Po zkonzumování předložené snídaně jsem opustil svůj milovaný domov v důvěře v to, že se budu mít kam vrátit i večer.

Za normálních okolností bych si šel zaběhat kolem přehrady. Předešlého dne se mi však při běžeckém tréninku podařilo nějak blbě došlápnout a trochu mě pobolívalo koleno. Takže jsem usoudil, že běhání by nebyla nejvhodnější kúra. Vzal jsem tedy jeden ročník starších Kriminalistických sborníků a vydal se do své kanceláře, kterou jsem měl kousek za Městským divadlem Brno.

Měl jsem tam mimo jiné pohodlný kožený gauč a moji oblíbenou sladovou whisky Laphroaig, stojící ve společnosti dalších vynikajících alkoholických nápojů. Usoudil jsem, že relaxace na gauči za podpory usrkávání chutné lihoviny kombinovaná s odbornou četbou, navíc daleko od běsnících Lucky a paní Evy, bude to pravé pro mé koleno i duši okoralou zločinem.

Netušil jsem ovšem, že zločin mě dostihne toho dne i v mírumilovném zátiší mé kanceláře.

5

Vzhledem k alkoholu v mé kanceláři i rannímu pivu jsem nechal auto doma a vypravil se na tramvaj. Ostatně nebyl to takový problém, protože linka číslo jedna objíždějící půlku Brna měla jednu ze svých mnoha zastávek kousek od mého a Lucčina domova a další potom téměř před domem, ve kterém jsem měl své úřední sídlo.

Za necelou hodinu jsem vystupoval z tramvaje na Lidické ulici u domu, ve kterém mi jeden z mých bývalých zákazníků kromě honoráře jako výraz svých díků pronajal za nevelký peníz kancelář, se kterou bylo spojeno parkovací místo na dvoře vzadu za domem, ke kterému se ovšem dalo dostat z třídy Kapitána Jaroše souběžně vedoucí s Lidickou ulicí.

Zase tak často jsem se v těchto prostorách nezdržoval, občas se však hodily. Práci jsem si domů obvykle netahal, čímž chci říct, že své klienty, pokud zrovna nešlo o kamarády nebo o dobré známé, jsem domů nezval. Své obchodní záležitosti jsem obvykle probíral ve své nejoblíbenější hospůdce, bystrcké restauraci U Pepy, nedaleko od našeho domu, případně v jiném restauračním zařízení. Obvykle pouze tehdy, pokud bylo třeba skutečné soukromí, setkával jsem se se svými klienty v kanceláři na Lidické. Především však pro mě byla tahle kancelář výbornou zašívárnou. Jako tomu ostatně bylo i toho, pro naši kuchyni tak dramatického a zásadního dne.

Svižně jsem vyběhl do patřičného patra, abych nahoře zaklel, anžto se ozvalo mé koleno, o kterém jsem už pár hodin nevěděl. Světlou, béžově vylíčenou chodbou jsem už pomaleji nakráčel před dveře ozdobené cedulí s mým jménem a hrdým nápisem „Soukromá detektivní agentura“, to vše doplněné další cedulí s číslem mého mobilu. Jako vždy jsem se slzou dojetí v oku pohlédl na tu nádheru dělající skvělou reklamu mé náročné detektivní práci, odemkl a vešel dovnitř.

Bylo jasné, že jedinou návštěvnicí v místnosti byla uklízečka, protože byl utřený prach a vysátý koberec, což při mé poslední návštěvě v sídle mé slovutné firmy rozhodně nebylo.

Jinak se v místnosti nic nezměnilo a zřejmě ani nic neudálo od mého posledního pobytu v těchto prostorách.

Otevřel jsem okno a rychle je zase zavřel, jelikož dole sakrovali popeláři, kterým se vysypal kontejner, což se projevilo nelibými pachy vznášejícími se vzhůru.

Po zabouchnutí okna jsem raději pustil klimatizaci, protože v místnosti bylo docela teplo, a usadil se v pohodlném koženém křesle za rozměrným psacím stolem. Před časem jsem totiž usoudil, že neuškodí, když návštěvník při pohledu na tu nádheru usoudí, jak solidní jsem já i má firma. Pokud bych trůnil za odřeným, postarším stolem a pod zadkem mi povrzávala židle, jejíž dny by se zdály být sečtené, asi by to velký dojem udělalo také, ovšem nikoliv v tom směru, ve kterém bych si přál.

Kromě těchto dvou parádních kusů nábytku byla v místnosti další dvě, o něco menší kožená křesla u protější strany mého psacího stolu, určená pro návštěvy, malý konferenční stolek se čtyřmi křesílky, ve kterých už hodně dlouho nikdo neseděl a nejspíš se to hned tak nezmění, pokojová stěna s několika suvenýry z cest a pár modýlky aut v zasklené části a jinak skoro prázdná, i když tak nevypadala. Ovšem zase měla vzbudit pocit důstojnosti, což se jí nepochybně dařilo.

U další stěny stála nízká skříňka, stejně prázdná jako její větší sestra, a věšák u dveří. Na skříňce trůnila kombinace tiskárny a kopírky, kterou jsem používal, pokud jsem přišel vybaven laptopem. Ten jsem si toho dne sice donesl, avšak ne proto, abych se obtěžoval prací. Kromě ní skříňku zdobila ještě varná konvice na vodu a automat na espreso. Vedle skříňky nenuceně postával neobyčejně důležitý kus vybavení mé kanceláře – nevelká lednička. Toho dne v ní ovšem byly jen dvě láhve vína.

A protože se mi naskytla možnost vyměnit původní nevelkou místnost za sousední, o polovinu větší, přičemž nájem se rozhodně nezvedl o polovinu díky uznalosti stále nezapomínajícího domácího, pořídil jsem si do své kanceláře ještě poslední kus nábytku, neobyčejně pohodlnou koženou pohovku, ladící s mým pracovním křeslem.

Pohovka se záhy po svém zakoupení stala nejpoužívanějším kusem nábytku v mé kanceláři a já v ní strávil mnoho příjemných chvil při odpoledním šlofíčku.

Toho dne bylo sice teprve ráno, jenže já nezaváhal, sáhl do speciálního hlubokého šuplíku svého psacího stolu, umístěného vpravo dole. Měl jsem tam dvě láhve calvadosu ze slavného údolí Pays d’Auge, tři láhve kubánského sedmiletého rumu, který byl pýchou kubánského rumového průmyslu, jak na svém webu psal jeho prodejce, a konečně čtyři láhve sladové whisky Laphroaig.

Na chvíli jsem se zahloubal. Jak jsem tušil, vyhrála to whisky. Nalil jsem si jí na dva prsty, sklenici položil na konferenční stolek, který jsem si přitáhl k pohovce, vedle whisky položil Kriminalistické sborníky, dal si pořádný hlt whisky, přikryl se jedním z Kriminalistických sborníků a pohodlně se uložil na pohovce.

A začal jsem přemýšlet nad pomíjivostí světa. Až z toho hloubání na mě přišla dřímota…

6

Začalo se mi zrovna zdát, že jsem byl přijat prezidentem republiky, abych obdržel, nevím za co, vyznamenání Za statečnost a byl jmenován policejním prezidentem. Než jsem však stačil vyznamenání i jmenovací dekret převzít, probudil mě rámus policejní sirény.

V rozespalosti jsem nejprve nechápal, kde se v místnosti vzalo policejní auto. Po malé chvilce, když jsem začal opět vnímat svět kolem sebe, jsem si vzpomněl, že dotyčný randál patřil mezi zvuky policejních sirén z nejrůznějších koutů světa, které jsem do svého kecafonu stáhl předevčírem a ještě jsem si na ty vlezlé zvuky vyzvánění nestačil zvyknout.

Poslepu jsem sáhl na konferenční stolek pro mobil, přičemž jsem jej shodil na zem a málem se mi totéž podařilo i se sklenicí whisky. To už byla hrozící tragédie, což mě bleskově přivedlo do bdělého stavu. Whisky Laphroaig rozlitá na zemi… Raději na takovou hrůzu nemyslet!

Konečně se mi podařilo mobil uchopit do pravice, která mně trochu zdřevěněla, protože jsem na ní ležel. S jistou mírou nechápavosti jsem zíral na neznámé číslo na displeji mobilu, který jsem hypnotizoval, aby zmlkl.

Protože můj kecafon byl imunní vůči pokusům o hypnózu, hovor jsem nakonec rezignovaně přijal a do sluchátka zabručel: „Prosím!“

Odpovědí mi byl distingovaně znějící sonorní hlas: „Hovořím prosím s panem Berkou? Stanislavem Berkou? Policejním kapitánem?“

Rozhodně nikoliv sonorním hlasem a už vůbec ne distingovaně jsem pronesl: „Kapitán jsem emeritní a Berka současný.“

Následovalo téměř veselé zahlaholení: „To jsem rád, Stando. Tady je Ervín, tvůj spolužák z gymnázia na Křenové ulici tady v Brně.“

„Ervín Jeroným Nebeský?“ zeptal jsem se poněkud udiveně a už vůbec ne tak vesele.

Ervín není zrovna nejběžnější křestní jméno. Když jste k tomu po rodičích podědili příjmení Nebeský a vaši zploditelé vás navíc obdařili druhým křestním jménem Jeroným, přičemž jste byli vychováni k tomu, abyste pokud možno všude obě křestní jména používali a podepisovali se jimi, dá rozum, že z kolektivu budete poněkud vyčnívat. Takže se mi také ihned vybavilo, s kým mluvím.

Samozřejmě, že na gymplu pro nás byl Ervín Jeroným pouze Ervínem, ovšem třeba na maturitním table se skvěla obě jeho křestní jména. Na tom trval. A koneckonců nebylo proč mu nevyhovět. Ervín byl poněkud samorost, avšak jinak v podstatě slušňák a tichý a introvertní typ. Pokud mohl, pomohl. Konflikty nevyhledával a byl docela fešák, takže holky o něj měly celkem zájem. On se však obvykle zamiloval do té, která jej zrovna nechtěla. Jeho otec byl už tehdy, v dobách socialistického Československa, poměrně známý advokát. Dokonce párkrát a docela úspěšně obhajoval i nějaké disidenty. Nijak mu to však neublížilo, protože jeho vystupování bylo uměřené a provokacím se vyhýbal. Doktor Nebeský senior, mimochodem také Ervín, avšak Ervín Augustýn, se věnoval převážně trestnímu právu, takže občas obhajoval i mé klienty v době, kdy jsem sloužil v brněnské krajské mordpartě. Nijak blíž osobně jsem jej neznal. Pokud jsem věděl, byl vcelku zadobře se starým i novým režimem a měl pověst velice solidního advokáta.

Doktor Ervín Augustýn Nebeský byl už třetím členem právnické dynastie. Bylo tudíž celkem pochopitelné, že Ervín junior se vydá stejným směrem.

Někdy rodiče své děti nutí do naplnění svých a nikoliv jejich představ, díky čemuž jsou ve svém výsledku nešťastné obě strany. U Ervína tento problém nehrozil. Ani nám na gymplu neušlo, k jakému povolání směřuje. Pokud jsme psali slohové práce a šlo do nich alespoň trochu naroubovat právnické téma, Ervín neváhal. A po maturitě jej otec vyslal na Právnickou fakultu Karlovy univerzity do Prahy. Pro mě, který jsem zase už na gymnáziu věděl, že bych jednou chtěl být kriminalistou, byla podle názoru mého i mých rodičů dobrá obnovená Právnická fakulta v Brně. Nebeský senior ovšem pro juniora chtěl z oboru jen to nejlepší.

Takže nám milý Ervín zmizel z dohledu. Po úspěšném ukončení studia a složení advokátní zkoušky se osamostatnil a vykonával svoji advokátní praxi v Praze. Nejezdil ani s jednou výjimkou na občasné srazy naší gymnaziální třídy. O jeho existenci jsem věděl pouze z občasných zmínek v novinách, takže jsem se docela divil, co mi chce nyní, když tak nešetrně zabránil tomu, abych, sice ve snu, avšak i tak, od prezidenta republiky převzal vyznamenání a sám se stal jiným prezidentem, tedy policejním prezidentem.

7

Chvilkovou rozmrzelost nad tímto nešetrným narušením mé optimálně se vyvíjející kariéry však nahradila zvědavost.

Když volající potvrdil, že je opravdu oním Ervínem Jeronýmem Nebeským, který byl před lety mým spolužákem na gymnáziu, přeladil jsem svůj hlas do příjemna a zeptal se: „Co pro tebe mohu udělat? Vždyť jsi v Praze, pokud se nemýlím.“

„Mýlíš a nemýlíš, Stando,“ pronesl ze sluchátka Ervín, „trvalé bydliště a svoji advokátní kancelář mám zatím pořád v Praze, jenže teď jsem v Brně a budu se sem zřejmě stěhovat. I když, to se ještě budu muset rozhodnout.“

„Co tak najednou?“

„Ale táta má už svoje léta, dávno by mohl být v důchodu. Navíc měl teď problémy se srdcem, takže mu lékaři doporučili, aby advokátní praxi konečně ukončil a věnoval se raději zahrádce. Takže jsem tu, abych přebral tátovu kancelář. Z našich advokátních firem udělám jednu, která bude mít kanceláře v Brně i v Praze.“

„Kvůli provozu své advokátní kanceláře mně však asi nevoláš,“ zvědavě jsem poznamenal.

„To samozřejmě ne,“ pobaveně odvětil Ervín, „je to kvůli jednomu případu. Mám klienta, který je obviněný z vraždy, a všechny důkazy svědčí jednoznačně proti němu.“

„Na co potom potřebuješ mě?“ zeptal jsem se ještě zvědavěji.

„No, on ten klient tvrdí a pevně si za tím stojí, že je nevinný.“

Ironicky jsem pronesl: „To v takových případech bývá obvyklé.“

„To ano,“ připustil Ervín, „jenže to bys s tím člověkem musel osobně mluvit. Já o spoustě svých klientů nemám žádné iluze. Jako profesionál je obhajuji, jak umím, myslím si však o nich své. O tomhle klientovi však namouduši nevím, co je zač. Ta zarputilost, s jakou svoji vinu popírá… Já opravdu nevím… Nerad bych asistoval při tom, když soud pošle na dlouhá léta do báně mého, možná opravdu nevinného klienta.“

Už na gymnáziu Ervín platil tak trochu, spíš trochu dost za suchara. Byl neobyčejně střízlivě uvažující, impulsivně se nikdy nerozhodoval, ani se bez rozmýšlení nepouštěl do nějakých pochybných podniků. Než něco začal, vždy dotyčnou věc uvážil ze všech stran. V něčem takovém se lidé obvykle nemění. Dalo se předpokládat, že podobné vlastnosti a chování u člověka přetrvávají, i když stárne. Ervínova slova a obzvlášť naléhavost, kterou jsem v nich slyšel, ve mně tedy vzbudily opravdu velkou zvědavost. A má vrozená zvědavost byla jedním z hlavních důvodů, proč jsem se stal detektivem. Bez ní byste tohle povolání mohli vykonávat těžko. Nebo minimálně by vám tahle práce šla podstatně hůř.

Přesto jsem se musel zeptat ještě na jedno: „Ta vražda, o které mluvíš, se stala tady v Brně?“

„Dokonce v tvé domovské Bystrci,“ opáčil Ervín, „divím se, že o ní nevíš. Stala se před týdnem.“

„Jo, ty myslíš ten mord v ulici U Sokolovny! Pravda je, že jsem o něm něco zaslechl, ale nijak se o něj nezajímal. A s kamarádem Jardou Motlem, tedy podplukovníkem Motlem, šéfem krajské mordparty, jsem už asi měsíc nemluvil.“

Z telefonu se ozvalo mírně uštěpačně: „Právě ten mě za tebou posílá. Tedy přesněji řečeno, když jsem se jej zeptal, jestli by nebyl proti, pokud bych si tě najal, přikývl a řekl mi, ať to udělám.“

„Víš co?“ rozhodl jsem se. „Víš, kde mám svoji úřední kancelář?“

„Našel jsem si to na tvém webu,“ přitakal Ervín.

„Zrovna tu ležím na gauči a chtěl jsem si pospat vedle Kriminalistického sborníku, navíc s výbornou whisky v žaludku. Pokud chceš tu moji skotskou lahůdku ochutnat, přijeď tramvají, pokud chceš popíjet pouze minerálku, můžeš využít moje parkovací místo vzadu na dvoře.“

„Kancelář sice máme ve Spielberk office centru, jenže já teď zrovna jsem na Masarykově třídě. Sejdu k hlavnímu nádraží, sednu na jedničku a za chvíli jsem tou šalinou u tebe,“ zněla odpověď.

Takže jsem vstal z pohovky, rychle seběhl do lahůdkářství poblíž, nakoupil tam nějaké chlebíčky a zákusky a očekával Ervínův příchod.

8

Sotva jsem se vrátil z lahůdkářství, klepal Ervín na dveře mého království.

Neviděli jsme se dobrých patnáct let, takže jsme se po přivítání nejprve oba zvědavě prohlédli.

Co se Ervína týče, vypadal pořád podobně. Vysoká hubená postava, podlouhlý obličej s vystupujícími lícními kostmi, zkoumavý pohled tmavohnědých očí zpoza hustého obočí, stále husté, stejně tmavohnědé vlasy ulíznuté do pěšinky. Pravda, léta se zastavit nedají, takže vrásky v obličeji se mírně prohloubily a na spáncích tmavohnědá barva vlasů prokvetla šedinami. Fešákem však zůstával, to se mu muselo nechat.

Stisk Ervínovy ruky byl pořád stejně pevný a hovor stále pomalu rozvážný, jako tomu ostatně bylo i při našem telefonickém hovoru.

Přiťukli jsme si skleničkami s whisky a nejprve si navzájem povyprávěli, jak se nám dařilo od našeho posledního setkání, při čemž jsme usilovně konzumovali chlebíčky i zákusky.

Když jsem oběma už potřetí doplnil do sklenic whisky, dostali jsme se konečně k tomu, proč za mnou Ervín přišel.

Ervín přede mě položil složku se štosem lejster a dodal: „Pokud se dohodneme na spolupráci, můžeš si tuhle složku nechat. Jsou tam podstatné věci z vyšetřovacího spisu tak, jak mi jeho současnou verzi dal k dispozici podplukovník Motl.“

Nechtěl jsem svého nejlepšího kamaráda a už dlouhá léta nástupce na postu šéfa brněnské krajské mordparty naštvat, že mu fušuji do jeho práce. Znovu jsem se tedy zeptal: „Opravdu neměl Jarda Motl nic proti tomu, že mě do tohoto případu zaangažuješ?“

„Opravdu ne,“ důrazně pronesl Ervín, „ostatně jistě se jej zeptáš sám.“

Usmál jsem se: „To víš, že ano.“

Rychle jsem si prolistoval dokumenty, které mi Ervín přinesl. Bylo z nich zřejmé, že Ervínovu klientovi, jistému inženýrovi Vojtěchu Zábranovi, není opravdu co závidět. Vězel, slušně řečeno, v exkrementech až po uši. A ještě se v nich pořádně vymáchal.

Zvedl jsem oči od lejster, které mi Ervín přinesl, a vyzval jsem jej: „Tohle si prohlédnu ještě jednou a důkladně. Teď mi však prosím vlastními slovy všechno shrň. A podrobně.“

9

Ervín smočil rty ve sklenici s whisky, zadíval se ke stropu mé kanceláře, jako by tam hledal inspiraci, nadechl se a začal pomalu vyprávět: „Začal bych od toho, jak jsem se vlastně k tomuto případu dostal.“

„Jak je ctěná libost,“ pobídl jsem jej.

„Ten obviněný, inženýr Vojtěch Zábrana, je můj spolužák podobně jako ty,“ dal se Ervín do pomalého vyprávění, „jenže z devítiletky. Seděli jsme spolu celou základní školu v jedné lavici. Potom se však naše cesty rozešly. Já šel na gympl na Křenové, Vojta zase na gymnázium na Koněvovu, tedy vlastně dnes na Vídeňskou, že ano. Po maturitě vystudoval tady v Brně technickou kybernetiku na elektrofakultě, pak dělal v jednom, dnes už neexistujícím výzkumáku. Když to v devadesátých letech s tím výzkumákem podobně jako s řadou jiných tehdejších podniků začalo být nahnuté, odešel Vojta do Mnichova k jednomu velkému koncernu.“

Zvědavě jsem pohlédl na Ervína: „Nejmenoval se ten koncern náhodou HERZIG?“

„Jo, jmenoval, jak to víš?“ udiveně se zeptal Ervín.

Usmál jsem se: „Nic nevím. Jen mě to tak napadlo. Před nějakým časem jsem se totiž přimotal k vyšetřování vraždy šéfky brněnské pobočky jeho softwarové divize[3].“

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24