Håkan Nesser

MÜNSTERŮV PŘÍPAD

Originální název: Münsters fall

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm 1998

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser 1998

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden,

and PLIMA d. o. o.

© Obálka Martina Černá 2016

Translation © Helena Matochová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7386-7

Běžný smrtelník by měl především chápat, že činy mají následky.

Detektiv by měl chápat, že mají příčiny.

Erwin Baasteuwel, kriminální inspektor

I

1

Poslední den v životě Waldemara Leverkuhna sotva mohl začít lépe.

Po nočním větru a umíněném dešti teď kuchyňským oknem dopadalo dovnitř podzimní slunce. Z balkónu, obráceného do dvora, slyšel charakteristické měkké vrkání tokajících holubů a ze schodiště vzdalující se kroky manželky, která odešla na trh. Na stole měl rozložený Neuwe Blatt a právě si dochutil kávu pár kapkami geneveru, když mu zavolal Wauters.

„Vyhráli jsme,“ řekl Wauters.

„Vyhráli?“ zeptal se Leverkuhn.

„To si piš!“ řekl Wauters. „Říkali to v rádiu.“

„V rádiu?“

„Ty vole, dvacet táců! Pro každýho pět, a řeknu ti, už bylo načase!“

„V té loterii?“

„No v loterii, jasně. Co sis myslel? No neříkal jsem, že to cítím v kostech, když jsem ten los kupoval? Já se picnu! Ta paní Milkersonová z trafiky ho úplně nalistovala, jako by věděla, že to je ten pravý. Dva, pět, pět. Jedna, šest, pět, pět! To určitě ty pětky. Já jsem to cítil v kostech celý týden.“

„Kolik jsi říkal?“

„Dvacet tisíc, normálně! Pět pro každýho, musím obvolat ještě ostatní. Tak se sejdeme večer u Freddyho a to bude teda mejdlo!“

„Pět tisíc…?“ zeptal se Leverkuhn, ale Wauters už to mezitím položil.

Leverkuhn chvíli stál se sluchátkem v ruce a trochu se mu z toho točila hlava. Pět tisíc guldenů? Párkrát opatrně zamrkal, a když zase viděl ostře, bezmyšlenkovitě se zatoulal pohledem ke svatební fotografii na skříňce. K té ve zlatém rámečku. Pomalu zaostřil na kulaté, mléčně svěží rysy Marie-Louisy. Dolíčky ve tvářích a lokýnky. Vlahý vánek ve vlasech. Lesk v očích.

To už je dávno, pomyslel si. Tehdy byla k nakousnutí a žádoucí. To byl rok 1948.

K nakousnutí jako dortík se šlehačkou! Leverkuhn si vyndal kapesník a vysmrkal se. Váhavě se podrbal v rozkroku. Teď už je to jiné… ale tak to holt s ženskými chodí… brzy vykvetou, pak porodí děti, kojí, přiberou… a ztratí chuť. To je tak nějak v povaze věci. Chlapi to mají jinak, úplně jinak.

Povzdechl si a odešel z ložnice. Pokračoval v úvahách, i když ho vlastně vůbec nebavily, tak už to v poslední době s jeho přemýšlením bývalo… Takže chlapi, těm samozřejmě vydrží forma mnohem déle a to je přesně ten rozdíl… ten zatracený rozdíl. Ke konci se to samozřejmě zase vyrovná, to jo… takhle na prahu podzimu života se pudy celkem zklidnily, to musel uznat. U nich obou.

Ale co už by člověk nechtěl? Když je jim sedmdesát dva a šedesát devět. Samozřejmě slyšel o lidech, kteří spolu spali ještě v daleko vyšším věku, ale v jeho případě už je jednou provždy po všem, nezbývá než si nalít čistého vína.

Sem tam ještě měl nějaké to cukání, to ano, ale klidně by si ho odpustil. To už byla jen taková vybledlá připomínka starých zašlých dob, nic víc než vzpomínka a smutné snění.

Tak to prostě je. Cukání. Bez kterého by se obešel. Znovu se posadil ke stolu v kuchyni.

Pět tisíc!

No ty bláho! pokoušel se přemýšlet. Pět tisíc guldenů!

Nedařilo se mu však vyvolat pocit neskonalého štěstí. Co sakra bude s tolika penězi dělat?

Koupí si auto? To sotva. Sice by to stačilo na slušnou ojetinu, ale naposledy seděl za volantem před deseti lety a nějaká sžíravá touha vydat se do světa jím stejně už dávno nezmítala.

Takže nepojede se nikam. Jak vždycky říkává Palinski: Už jsme viděli všechno a ještě něco navíc.

Že by lepší televizi?

Není důvod. Tu současnou mají jen pár let a on ji stejně zapíná jen proto, aby u ní spal.

Leverkuhn se napil kávy a zíral do novin, aniž by je četl.

Nový oblek?

Tak leda na vlastní pohřeb, ne?

Ne, dávných potřeb, které by nyní vystrčily hlavu a připomněly se mu, bylo pramálo. Což nejspíš vypovídalo i o tom, jaký se z něj stal starý ubožák. Už nedokáže ani rozfofrovat trochu peněz. Nestačí na to. Do prdele práce!

Waldemar Leverkuhn odstrčil noviny a nalil si další kávu s geneverem.

Aspoň to si snad dopřát může, ne? Nášup. Chvíli poslouchal holuby a upíjel. Možná by k tomu měl přistoupit takhle? Dopřávat si. Zaplatit pár rund u Freddyho. Kupovat si dražší vína. Zajít si na něco dobrého ke Keeferovi nebo Krausovi.

Proč ne? Dopřeje si pár lepších let.

Zase zazvonil telefon.

Palinski, no jistě.

„To teda bude večer u Freddyho mejdlo!“

Použil dokonce stejný výraz jako Wauters. Zvláštní, že se ani nezmohl na vlastní průpovídku. Po první větě se do sluchátka asi půl minuty nepřetržitě smál a hovor zakončil zvoláním, že večer u Freddyho poteče víno proudem.

„… v půl sedmý. A koukej mít bílou košili a novou kravatu, ty starej desperáte!“

Pak to položil. Waldemar Leverkuhn se znovu chvíli díval na fotografii své tehdy novopečené manželky a pak se vrátil do kuchyně. Dopil zbytek kávy a krkl si. Potom se usmál.

Konečně se usmál. Pět tisíc je koneckonců pět tisíc.

Bonger, Wauters, Leverkuhn a Palinski.

Povedená stará čtyřka. Bongera a Palinského znal od dětství. Od školních let v Magdeburské a válečných zim ve sklepích na Zuiderslaan a v Merdwicku – pár desítek let uprostřed života se jeden druhému samozřejmě vzdálili, ale teď na stará kolena je to zase svedlo dohromady.

Wauters se k nim připojil později, mnohem později. Byl jedním z těch osamělých starých pánů, kteří chodili k Freddymu, tenhle Wauters. Bydlel v Hamburku a Frigge a kdoví kde všude ještě, nikdy se neoženil (jako jediný ze čtveřice ženským odolal, jak neopomínal zdůrazňovat) – i když v tuto chvíli sdílel staromládenecký stav jak s Bongerem, tak s Palinským – a byl to nejpraštěnější samorost, jakého si lze představit. To aspoň mezi přípitky říkával Bonger, který se s ním seznámil jako první a představil ho ostatním. A taky to byl starý gambler, tenhle Wauters, alespoň pokud se dalo věřit historkám, které kolem sebe v rozumné míře šířil… V současnosti už se ale omezoval jen na sázení na fotbal a na loterii. Koně už jsou dneska jen nadopovaní velbloudi, říkával smutně, a žokeji do jednoho podmáznutí. A karty…? No, když člověk prohraje na esový full house skoro dvanáct stovek, tak je asi načase se na stará kolena trochu zklidnit, ne?

Říkal Benjamin Wauters.

Bonger, Wauters, Leverkuhn a Palinski.

Tuhle naposledy Palinski spočítal, že je jim dohromady 292 let, a tudíž když vydrží ještě dva roky, tak se přesně na přelomu století můžou těšit na třísetleté jubileum. A to už sakra vůbec není špatné!

Palinski položil ruku na velkoryse tvarovaný zadek slečny Gautiersové a řekl to i jí, ale ta se jen zasmála a prohlásila, že by je spíš tipovala na čtyři sta.

Ve skutečnosti však ani na jedno, ani na druhé z těchto kulatých výročí nikdy nedošlo, protože dnešní sobota byla posledním dnem v životě Waldemara Leverkuhna. Jak už bylo řečeno.

Marie-Louisa se vrátila s nákupními taškami zrovna ve chvíli, kdy mířil ven.

„Kam jdeš?“

„Ven.“

„Proč?“

„Koupit si kravatu.“

Marie-Louisa dvakrát cvakla falešnými zuby, jako to dělávala vždycky, když ji něco naštvalo. Cvak, cvak.

„Kravatu?“

„Jo.“

„A proč si budeš kupovat kravatu? Vždyť jich máš snad padesát.“

„Ty už se mi nelíbí.“

Marie-Louisa zavrtěla hlavou a protlačila se kolem něj s taškami v rukou. Waldemara uhodila do nosu vůně ledvinek.

„Nemusíš vařit.“

„Co? Jak to jako myslíš?“

„Budu jíst venku.“

Postavila tašky na stůl.

„Koupila jsem ledvinky.“

„To jsem poznal po čichu.“

„A proč chceš najednou jíst venku? Myslela jsem, že se najíme brzy, já jdu přece večer k Emmelině a ty k…“

„K Freddymu, to jo. Ale já si prostě dám něco venku. Dej je do mrazáku. Ty ledvinky.“

Marie-Louisa na něj zamžourala.

„Stalo se něco?“

Waldemar si zapnul kabát.

„Myslím, že ne. Co by se jako mělo stát?“

„Vzal sis léky?“

Waldemar neodpověděl.

„Vem si šálu. Fouká.“

Waldemar pokrčil rameny a vyšel ven.

Pět tisíc, pomyslel si. To bych mohl pár nocí spát v hotelu.

Wauters s Palinským měli také nové kravaty, ale Bonger ne.

Bonger nikdy kravatu nenosil, snad za celý život ani žádnou nevlastnil, ale aspoň si vzal jakž takž čistou košili. Žena mu zemřela před osmi lety a on se od té doby tak nějak protloukal. Jak s košilemi, tak se zbytkem.

Wauters rezervoval stůl v restauraci a na radu Palinského začali se šampaňským a kaviárovými řezy, všichni až na Bongera, který dal přednost humřím ocasům. Se sauternskou omáčkou.

„Co je to s vámi, chlapi?“ zeptala se jich slečna Gautiersová nevěřícně. „Prodali jste prostaty na výzkumné účely?“

Ale plnila bez remcání objednávku za objednávkou, a když jí Palinski jako obvykle sáhl na zadek, skoro zapomněla tu jeho revmatickou ruku setřást.

„Tak na zdraví, kluci!“ provolával v pravidelných intervalech Wauters.

„To je teda dneska mejdlo!“ vykřikoval Palinski v ještě pravidelnějších intervalech.

Ach jo, já mám těchhle pitomců už plný zuby, pomyslel si Leverkuhn.

Než odbila jedenáctá, stihl Wauters už osmkrát až devětkrát vylíčit, jak ten los koupil. Palinski zhruba stejně často začal prozpěvovat „Ach, nejsladší hříchu mládí“, pokaždé toho asi po řádku a půl nechal, protože si nepamatoval text, a Bongerovi se vzbouřil žaludek. A Waldemar Leverkuhn zase dospěl k závěru, že je opilejší než na Oktoberfestu v Grünwaldu před patnácti lety. Nebo možná šestnácti.

V každém případě bylo nejspíš načase toho nechat.

Kdyby se mu jen povedlo najít boty. Poslední půlhodinu strávil jen v ponožkách, s jistým překvapením si toho povšiml, když se šel na záchod vyčůrat, ale ať hledal boty pod stolem, jak chtěl, nemohl je najít.

To bylo k vzteku. Zaslechl, že Bongerův žaludek opět promluvil, a když se Palinski dal znovu do zpěvu, pochopil, že bude muset hledat systematičtěji.

Zakašlal, aby odpoutal pozornost, a pak se diskrétně ponořil pod stůl, jenže s sebou stáhl i roh ubrusu, čímž na stole způsobil takový nepořádek, že pak prostě neměl chuť svůj dočasný exil pod stolem opustit. Ale boty tu v každém případě nikde neviděl.

„Jděte do prdele!“ mumlal výhružně. „Zmizte do hajzlu a dejte mi pokoj!“

Převalil se na záda a stáhl s sebou i zbytek ubrusu a porcelánu. Od okolních stolů slyšel výbuchy smíchu a rozčilené ženské hlasy. Od Wauterse a Palinského dobré rady a od Bongera další kanonádu.

Pak se zjevila slečna Gautiersová, pan Van der Valk i sám Freddy a o deset minut později už Waldemar Leverkuhn stál v dešti na chodníku, v kabátě i botách. Palinski s Wautersem zmizeli v taxíku a Bonger se vzápětí zeptal, jestli se s ním Leverkuhn nesloží na dalšího.

To teda nikdy, ty smraďochu! pomyslel si Leverkuhn a pravděpodobně to i řekl nahlas, protože v jednu děsivou vteřinu mu Bonger máchal pěstí pod nosem a v příští už se pěst i její majitel vzdalovali podél Langgraachtu.

Nedůtklivý jako vždycky, pomyslel si Leverkuhn a pomalu se vydal přibližně stejným směrem. Déšť sílil. Nic ho netrápilo, ani v nejmenším, kromě opilosti se cítil naprosto skvěle a udržoval kurs téměř na sto procent. Teprve na blátivé cestičce k Wagnerovu mostu uklouzl a upadl. Dvě kolemjdoucí ženy, pravděpodobně děvky z okolí Zwille, mu pomohly na nohy a také ho dovedly na pevnější půdu do Zuyderstraat.

Zbytek už by zvládlo i batole a ve chvíli, kdy na keymerském kostele odbíjelo tři čtvrtě na dvanáct, byl doma.

Zato jeho žena ne. Waldemar Leverkuhn zavřel dveře, ale nezamkl, boty, kabát a sako nechal v předsíni a bez dalších předeher zapadl do postele.

O dvě minuty později už spal. Na zádech a s otevřenou pusou, a když někdo trochu později umlčel jeho chrčivé chrápání osmadvaceti ranami kuchyňským nožem do oblasti břicha a krku, nebylo zcela jasné, jestli si to vůbec stihl uvědomit.

2

Ta žena byla šedá jako světlo za svítání.

Seděla naproti intendantu Münsterovi v obnošeném kabátě a se svěšenými rameny a hleděla do země. Nevypadalo to, že by se chystala dotknout šálku s čajem či housek, které donesla slečna Katzová. Kolem ní se vznášela aura smutné rezignace a Münster se v duchu ptal, jestli by nebylo nejlepší prostě zavolat lékaře, aby jí dal injekci. A pak ji uložit do postele, aby si odpočinula, místo aby tady seděla a trápila se. Krause ji už přece předběžně vyslechl.

Ale jak říkával Van Veeteren: První hodiny jsou nejdůležitější. A první čtvrthodina vydá za celý třetí týden.

Kdyby se to tedy mělo protáhnout. Člověk nikdy neví.

Münster se podíval na hodinky. Šest čtyřicet pět. Allright, pomyslel si. Dám tomu ještě čtvrt hodiny.

„Potřebuji od vás něco zjistit,“ řekl. „Pak se budete moct jít prospat.“

Žena zavrtěla hlavou.

„Nepotřebuju spát.“

Münster si v rychlosti prošel Krauseho poznámky.

„Takže jste se vrátila domů okolo druhé?“

„Ano, přibližně ve dvě a pět minut. Byl výpadek proudu, přes hodinu jsem čekala ve stojícím vlaku. Před Voigtshuuisem.“

„Kde jste byla?“

„V Bossingenu. U kamarádky. Většinou se v sobotu scházíme… ne každou, ale sem tam. Už jsem to říkala.“

„Já vím,“ řekl Münster. „V kolik jste z Bossingenu odjížděla?“

„Půlnočním vlakem. Odjíždí ve 23:59 a má tu být ve tři čtvrtě na jednu. Ale tentokrát dojel až skoro ve dvě.“

„A pak?“

„Pak jsem šla domů a tam jsem ho našla.“

Pokrčila rameny a odmlčela se. Ještě se na něj ani jednou nepodívala. Münster si na chviličku vzpomněl na přejeté kotě, které jednou našel, když mu bylo asi deset nebo jedenáct, leželo ve vlastní krvi vmáčklé do asfaltu, když k němu Münster přijel na kole, a také se na něj vůbec nepodívalo. Jen tam tak leželo, zíralo do vysoké trávy u krajnice a čekalo na smrt.

Münster nevěděl, proč se mu dnešního ponurého rána vybavila právě tahle stará vzpomínka. Paní Leverkuhnová přece neumírá, to její manžel je po smrti.

Zavražděn. Ve věku dvaasedmdesáti let se setkal se svým zhoubcem, zhoubcem, který považoval za nejjistější bodnout ho dvacetkrát až třicetkrát, aby Waldemar Leverkuhn už nikdy nevstal z postele.

A to někdy mezi půl jednou až půl třetí, pokud se dá věřit předběžné lékařské zprávě, která byla hotová právě ve chvíli, kdy Münster dorazil na policejní stanici.

Trochu přehnané, to bezesporu. Pravděpodobně by stačilo jedno až dvě bodnutí. Ztráta krve byla tak masivní, že se zcela výjimečně opravdu dalo hovořit o krvavé lázni. Rozhodně jí bylo mnohem víc v posteli a na zemi než v těle.

Münster pozoroval Marii-Louisu Leverkuhnovou a nechal uplynout pár vteřin.

„Zavolala jste policii okamžitě?“

„Ano… ne, nejdřív jsem šla na chvíli ven.“

„Šla ven? A proč proboha?“

Znovu pokrčila rameny.

„Já nevím. Asi jsem byla v šoku… myslím, že jsem chtěla jít na Entwick Plejn.“

„Proč zrovna na Entwick Plejn?“

„Na policejní stanici. Chtěla jsem to tam ohlásit… ale pak mi došlo, že by asi bylo lepší zavolat. Přece jen už bylo pozdě a tam mají asi otevřeno jen v úředních hodinách. Že?“

„Taky si myslím,“ řekl Münster. „V kolik jste se vrátila?“

Žena se zamyslela.

„Myslím, že chvíli po půl třetí.“

Münster zalistoval v papírech. Souhlasilo to. Hovor byl zaznamenán v 02:43.

„Tady vidím, že když jste přišla, dveře nebyly zamčené.“

„Ne.“

„A vloupal se dovnitř někdo?“

„Ne. On občas zapomněl zamknout… anebo se na to vykašlal.“

„Podle všeho toho docela dost vypil.“

Žena neodpovídala. Münster chvíli váhal.

„Paní Leverkuhnová,“ řekl potom a naklonil se přes stůl, aby odtrhl její oči od podlahy. „Je nade vší pochybnost, že vašeho manžela někdo zavraždil. Máte tušení, kdo to mohl udělat?“

„Ne.“

„Ani rámcově netušíte… neměl třeba nějakého nepřítele nebo tak něco?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Ztratilo se z bytu něco? Kromě toho nože.“

„Myslím, že ne.“

„A zůstaly tam po pachateli nějaké stopy?“

„Ne.“

„A nevšimla jste si ještě něčeho, co by mohlo být důležité?“

Žena se zachvěla a konečně zvedla oči.

„Ne, všechno tam vypadalo jako obyčejně, všechno… totiž, co to říkám? Chci říct, že…“

„Chápu,“ řekl Münster. „Máte naprostou pravdu, jste z toho v šoku. Teď si uděláme přestávku. Myslím, že bude nejlepší, když si na chvíli lehnete, pošlu pro policejní sestru a ta se o vás postará.“

Münster zavřel blok a vstal. Naznačil paní Leverkuhnové, aby šla s ním, a podržel jí dveře. Teprve když prošla těsně kolem něj, ucítil její pach.

Naftalín, pokud se nemýlil.

Rooth vypadal zhruba tak, jak se Münster cítil.

„Byl jsi tam dlouho?“

Rooth si zamíchal kávu propiskou.

„Že se ptáš,“ řekl. „Když jsem byl malý, existovalo něco jako nedělní rána. Kam se poděla?“

„Nemám tušení,“ řekl Münster. „Takže jsi tam byl?“

„Tři hodiny,“ řekl Rooth. „Přijel jsem hned po Krausem. Hodinu jsem si prohlížel tu krvavou lázeň, dvě hodiny jsem vyslýchal sousedy. Krause si vzal na starosti manželku.“

„To jsem slyšel,“ přikývl Münster. „Co říkali sousedi?“

„Výpovědi se shodují,“ řekl Rooth a z igelitového sáčku na stole vylovil obloženou housku. „Dáš si taky?“

Münster zavrtěl hlavou.

„Výpovědi se shodují? A co to sakra znamená?“

Rooth se vysmrkal.

„V tom baráku je jen šest bytů. Jeden je prázdný. Ve třech – včetně toho Leverkuhnova – bydlí staří lidi. Nad šedesát pět let. Ve čtvrtém tlustá ženská ve středním věku. A v posledním mladá dvojice. Všichni byli v noci doma a všichni slyšeli to samé.“

„Aha. A co?“

„Ty mladé, jak si to spolu rozdávají. Zhruba mezi jedenáctou a druhou. Podle všeho byli pěkně nahlas a taky asi nemají nejlepší postel na světě.“

„Tři hodiny?“ užasl Münster.

Rooth se zakousl do housky a zamračil se.

„Jo, a oni se k tomu přiznali. A to ten kluk fakt není žádný atlet. Ale na druhou stranu je černoch. Občas si říkám, jestli…“

„To mi chceš říct, že ti důchodci byli vzhůru a celou dobu mezi jedenáctou a druhou poslouchali milostné prostocviky?“

„Celou dobu ne. Ale chvílemi ano, občas při tom usnuli. A mimochodem, mezi těmi důchodci jsou jen jedni manželé. Van Eckovi z přízemí. Jinak bydlí po jednom… pan Engel a slečna Mathisenová.“

„Aha,“ řekl Münster a zamyslel se. „Ale z bytu Leverkuhnových teda neslyšeli nic?“

„Ani hlásku,“ řekl Rooth a znovu si kousl. „Nikdo si nevšiml, že by do domu někdo vešel, a až na to šukání nikdo neslyšel nic podezřelého. Ale dostat se do toho baráku by nebyl větší problém… ty vstupní dveře stačí pochcat a otevřou se, slovy pana Van Ecka.“

Münster mlčel a Rooth mezitím dojedl housku.

„A co si o tom teda myslíš?“ zeptal se nakonec Münster.

Rooth si zívl.

„Vůbec nic,“ řekl. „Jsem strašně unavený. Někdo prostě přišel a ubodal ho, tak bych to viděl já. A pak zase odešel. Anebo tam na něj čekal, až přijde domů… můžeš si vybrat.“

„Dvacet až třicet ran?“ řekl Münster.

„Stačily by dvě,“ konstatoval Rooth. „Asi úplný cvok.“

Münster vstal a šel k oknu. Rozhrnul žaluzie a zamžoural na město zahalené v mlze. Brzy už mělo být půl deváté, ale bylo vidět, že tohle je jedna z těch šedivých, upršených nedělí, kdy se vůbec pořádně nerozední. Taková provlhlá čekárna.

Münster pustil žaluzie a obrátil se.

„Proč?“ zeptal se. „Kdo by sakra šel ubodat sedmdesátiletého dědu, a to tímhle způsobem?“

Rooth neodpověděl.

„A co vražedná zbraň?“

Rooth zvedl oči od šálku s kávou.

„Jediné, co v bytě chybí – aspoň podle manželky –, je nůž na maso. Meusse říkal, že by to klidně mohla být vražedná zbraň… délka by souhlasila, a tak se k tomu Meusse přiklání.“

„Hm,“ řekl Münster. „A co budeš dělat teď?“

Rooth se podrbal pod bradou.

„Pojedu domů a na chvíli si lehnu. Pokud to dobře chápu, ty to teda přebíráš, já přijdu do služby zase zítra, jestli se na to budu cítit. A mimochodem, je potřeba proklepnout pár lidí. To jsem nechal na tobě. Doufám, že mi to promineš, ale tyhle věci ti jdou líp než mně… a já jsem jim stejně nemohl volat tak děsně brzo.“

„Díky,“ odtušil Münster. „A co jsou zač?“

Rooth vytáhl z kapsy papír.

„Tak máme tu syna a dceru,“ řekl. „Ani jeden nebydlí tady ve městě. Jo, a vlastně je tu ještě jedna dcera, ale ta je zavřená někde na psychině, takže ta může klidně počkat.“

„Allright,“ řekl Münster a vzal si od Rootha ten papír. „Tak si jdi domů lehnout a já to mezitím vyřeším.“

„Fajn,“ řekl Rooth. „Když to bude do zítřejšího rána hotové, koupím ti čokoládový dort.“

„Lakomče,“ řekl Münster a zvedl telefon.

Ani na jednom čísle mu to nikdo nevzal, a tak Münster chvíli přemýšlel, jestli to nemá přenechat Krausemu nebo někomu jinému. Každopádně jasné bylo, že stará paní Leverkuhnová se zrovna nežene dětem zavolat.

Zavolat a říct jim, že někdo ukončil život jejich otce dvaceti až třiceti ranami patnáct let starým nožem, který dostali jako vánoční dárek.

Ne že by ji nechápal. Münster papír složil a usoudil, že tohle je asi záležitost, ze které se jen tak lehce nevyvleče. Povinnost, říkávalo se tomu dřív.

Místo toho zavolal Synn. Řekl jí, že bude muset zůstat v práci celý den, a z jejího mlčení a nevyřčených slov poznal, jak je zklamaná. On byl neméně zklamaný a hovor ukončili po méně než minutě.

Na světě bylo jen málo věcí, které měl intendant Münster raději než dny v šedé čekárně se Synn. A dětmi. Neplánované deštivé neděle.

Zavřel oči a opřel se.

Proč? pomyslel si bezradně.

Proč někdo zabije starého dědu tak bestiálním způsobem?

A proč on má práci, při které tak často musí o deštivých nedělích hledat odpovědi na takovéhle otázky, místo aby byl se svou milovanou rodinou?

Proč?

Povzdechl si a podíval se na hodiny. Nebylo ještě ani dopoledne.

3

Münster se vydal pěšky k Freddymu. Nad kanály a nedělně liduprázdnými ulicemi se vznášela lhostejná mlha, ale déšť na chvíli ustal. Malá restaurace se nacházela v ulici Weiskerstraat, na samém jejím rohu u Langgraachtu, a ještě tady ani neotevřeli. Neděle 12–24, hlásala zažloutlá cedule na dveřích, ale Münster zaklepal na zašlou skleněnou výplň a po chvíli ho pustili dovnitř. Otevřela mu statná žena tak kolem čtyřicítky. Byla skoro stejně vysoká jako on a na sobě měla džíny, flanelovou košili a červenou, trochu vybledlou šálu kolem hlavy. Zjevně uváděla podnik do civilizovaného stavu.

Neboli uklízela, chcete-li.

„Elizabeth Gautiersová?“

Žena přikývla a položila na bar hromádku jídelníčků zatavených v plastu. Münster se rozhlédl, osvětlení bylo velmi skromné, předpokládal, že to nějak souvisí s uklízecími ambicemi. Jinak to tu vypadalo jako všude jinde. Tmavé dřevěné obložení, ponuré zařízení v odstínech hnědé, zelené a červené. V rohu barový pult, kromě něj asi deset stolů a u nich jednoduché židle s rovnými opěradly. Automat na cigarety a televize. V zadní místnosti letmo zahlédl bílé ubrusy a poněkud velkorysejší osvětlení, zjevně trochu noblesnější restaurační místnost. Z kuchyně sem doléhaly hlasy a cinkot pánví a hrnců, bylo půl jedenácté a právě začínal polední shon.

„To vy jste volal?“

Münster jí ukázal legitimaci a rozhlédl se po vhodném místě k sezení.

„Můžeme si sednout dozadu. Dáte si něco?“

Žena ukázala do místnosti s bílými ubrusy a prošla jako první westernovými létacími dveřmi.

„Kávu,“ řekl Münster a zcela pominul svůj slib Synn, že bude pít jen čtyři hrnky denně. Tohle už bude třetí. „Pokud vás to neobtěžuje.“

Neobtěžovalo. Posadili se k fíkusu z látky a plastu a Münster vytáhl svůj blok.

„Jak jsem už říkal, jde mi o tu společnost ze včerejšího večera…,“ ověřil si jména…, „Palinski, Bonger, Wauters a Leverkuhn. Všechno místní štamgasti, pokud se nemýlím? Vypadá to, že Waldemara Leverkuhna někdo zavraždil.“

K ženě se tahle zpráva zjevně zatím nedostala, protože jí spodní čelist spadla tak prudce, že v ní tiše cvaklo. Münster si pomyslel, jestli je možné, aby už měla umělý chrup. Přece jí nemůže být víc než čtyřicet pět, ne? Zhruba jako jemu.

„Zavraždil?“

„Bezpochyby,“ řekl Münster a vyčkával.

„Ehm… a proč?“

„To ještě nevíme.“

Žena seděla pár vteřin úplně zticha. Pak si sundala z hlavy šálu a rozpustila hřívu skoro stejné barvy. Ale ne tak špinavou. Docela pěkná ženská, pomyslel si Münster překvapeně. Statná, ale hezká, tu určitě jen tak někdo nezkrotí. Zapálila si cigaretu.

„Okradli ho, nebo co?“

Münster neodpovídal.

„To ho zabili… cestou domů?“

„To zrovna ne. Řeknete mi, v kolik odsud odcházel?“

Elizabeth Gautiersová se zamyslela.

„V jedenáct,“ řekla. „Možná o chvilku později. Bylo to trochu zvláštní,“ dodala pak.

„Zvláštní?“

„Opili se. A Leverkuhn spadl pod stůl.“

„Pod stůl?“

Žena se zasmála.

„No vážně. Stáhl s sebou ubrus a byl tady trochu nepořádek. Tak jsme je dali do kupy a vyšoupli na ulici… Takže on ho někdo zabil cestou domů?“

„Ne,“ řekl Münster. „Doma v posteli. A ti pánové se nějak nepohodli?“

„Ne víc než obvykle.“

„Viděla jste, jak odsud odcházeli? Volala jste jim třeba taxíka nebo tak něco?“

„To nebylo potřeba,“ vysvětlila Elizabeth Gautiersová. „Tady parkují taxíky kousek odsud. Na Megsje Plejn, hned tady za rohem… jo, a myslím, že dva odjeli taxíkem. Chvíli jsem se na ně koukala oknem. Ale Leverkuhn s Bongerem odešli pěšky.“

Münster přikývl a něco si napsal.

„Znáte je dobře?“

„To bych řekla. Chodí sem minimálně dvakrát do týdne. Bonger s Wautersem i častěji… tak čtyřikrát i pětkrát. Ale většinou sedí v baru…“

„Jak dlouho už sem chodí?“

„Celou dobu, co tady pracuju. Osm let.“

„Ale včera měli stůl v restauraci?“

Elizabeth Gautiersová zhasila cigaretu a zamyslela se.

„No ano, včera to bylo trochu zvláštní, jak jsem říkala. Jako by něco slavili. Myslím, že vyhráli nějaké peníze.“

Münster si to napsal.

„Proč si to myslíte? V čem vyhráli?“

„To nevím. Možná vsadili na fotbal nebo si koupili los, ve středu večer si tady vždycky vyplňovali tikety. Ale včera se to snažili dost trapně tutlat, nemluvili o tom nahlas, ale samozřejmě to tak nějak vyplynulo.“

„Jste si tím jistá?“

Žena se znovu zamyslela.

„Ne,“ řekla. „Ale těžko mohlo jít o něco jiného. Taky se vyfikli. A objednávali si drahá vína a koňak. Jídla à la carte… ale proboha, proč by někdo zavraždil Leverkuhna? Chudák. To ho okradli?“

Münster zavrtěl hlavou.

„To ne. Jen zavraždili. Někdo ho ubodal nožem.“

Žena na něj nevěřícně zírala.

„A kdo? A… proč?“

Nejhorší výslechy, říkal si Münster, když byl zase na ulici, jsou ty, v nichž vyslýchaný neumí nic lepšího než opakovat a zdůrazňovat otázky, které si klade vyšetřovatel. Jako teď.

A kdo?

Proč?

No jo, padlo slovo peníze, a ačkoli už to bylo nějaký pátek, co intendant Münster koketoval s marxismem, stále dobře věděl, že téměř všechno má svou prohnilou finanční stránku.

Zejména pak všechno, co se týká jeho oboru. Temných stránek.

Tak tedy qui bono? Když mluvil s manželkou, nic o nečekané výhře neříkala. Možná by se v tom měl povrtat, ale když se nad tím tak zamyslel, došlo mu, že v tom možná nebude nic jiného, než že tihle pánové – přinejmenším Leverkuhn – to chtěli udržet pod pokličkou. Aby peníze nezmizely v domácí pokladně a jiných bezedných dírách.

Pokud se jim skutečně poštěstilo něco vyhrát, což však rozhodně není nemožné. Lidé sem tam vyhrají peníze, jemu se to tedy nikdy nestalo, ale to určitě nějak temně souviselo s tím, že sázel jen velmi zřídka.

Podíval se na hodinky a rozhodl se vrátit na stanici zase pěšky. Závoje mlhy sice začaly propouštět slabý déšť, ale ten mu připadal jemný a příjemný, a kromě toho měl plášť i rukavice.

Co si počne na stanici, to mu nebylo tak úplně jasné – samozřejmě kromě toho, že se znovu pokusí dovolat se synovi a dceři oběti. A jestli bude mít štěstí, touhle dobou už by taky mohl mít zprávy jak od soudního lékaře Meusseho, tak od techniků, čili by pak měl i jiné věci na práci.

Kromě toho Jung a Morenová možná už stihli zmáčknout ty ostatní staříky, ale v tomhle bodě bude jistější nedělat si zbytečné naděje, to mu bylo jasné. Oba kolegové byli pěkně unavení, když je tam posílal.

Ale v nejlepším případě… v úplně nejlepším případě bude na jeho stole ležet lísteček a na něm bude napsáno, že některý z těch staříků kapituloval a přiznal se. Nebo někdo jiný, úplně kdokoli. A to by pak… to by mu pak nic nebránilo jet domů za Synn a dětmi a zbytek dne strávit s rodinou.

Pěknou šedou neděli, kdy by nevystrčili paty z domu. Protože odsunout rozhodující výslech až na pondělní ráno má své výhody. Takový den strávený ve vazbě nalomí většinu pachatelů, ti se potom přiznají v podstatě ke všemu, co se od nich chce.

To už Münster znal.

Jak se to ale má s pravděpodobností, že se nějaký takový pachatel objeví… no, tuto otázku se intendant Münster raději rozhodl blíže nezkoumat. Řekl si, že bude lepší chvíli prostě jen doufat. Člověk nikdy neví. Jestli bylo na téhle zatracené práci něco jistého, pak právě tohle.

Že člověk nikdy neví.

Vyhrnul si límec, aby mu nepršelo na krk, a s opatrným optimismem zastrčil ruce do kapes.

4

Junga bolela hlava.

Mělo to své důvody, a aniž by svůj stav ozřejmil kolegům, odjel tramvají na Armastenplejn, kde bydlel Palinski. Dnes je jeden z těch dnů, kdy nemá smysl spěchat, přesvědčoval sám sebe Jung s pedagogickým důrazem.

V tuhle nekřesťanskou nedělní hodinu byl vagón skoro prázdný, a zatímco se Jung natřásal na rozřezaném sedadle, hodil si do plechovky coly, kterou si koupil v kantýně, dva šumáky. Výsledkem však bylo působivě překotné vzkypění a Jung byl následně nucen hodit do sebe pěnící nápoj, jak nejrychleji dovedl. Stejně měl pak ale na kalhotách a bundě spoustu skvrn, a kromě toho si všiml, že jeho chování se nesetkalo s přílišným pochopením v očích dvou ctnostných žen, jež vykukovaly nad sedadly pár řad za ním. Pravděpodobně mířily do kostela, aby se jim dostalo nanejvýš zaslouženého rozhřešení. Tyhlety škrobené dámy.

Dejte mi svátek, pomyslel si Jung. Zamračil se na ně taky a pak se v rámci možností utřel kapesníkem.

Když vystupoval, pořád ho ještě bolela hlava. Našel správný dům a hned vedle něj otevřenou kavárnu. Po chvíli váhání do kavárny vešel a objednal si černou kávu.

Nemáš chlastat, když máš pak službu! To sice bylo staré dobré pravidlo, ale Maureen měla narozeniny a občas si člověk musí ujasnit priority.

Kromě toho měli výjimečně byt pro sebe – přísně vzato poprvé od doby, kdy se na konci srpna sestěhovali. Sophie spala u nějaké kamarádky. Nebo možná kamaráda, přece jen jí už bude skoro sedmnáct.

Pár hodin spolu jedli a popíjeli. Další dvě hodiny se dělili u televize o láhev velmi drahé Rioji. Hodinu a půl se milovali. Nejméně. Jung si pamatoval, že ještě v půl čtvrté a pět minut se díval na hodinky.

Službu konající policista mu volal ve tři čtvrtě na šest.

Dneska jsem troska, pomyslel si Jung. Ale poměrně mladá a šťastná troska.

Vypil kávu a objednal si ještě jednu.

Palinski taky vypadal jako troska, jen o čtyřicet let starší. Jeho bílá košile byla předešlého večera možná čistá, ale po noci plné upocených alkoholových výparů už nedělala nejlepší dojem. Dole z ní vykukovaly dvě tenké bezútěšné nohy, celé žilnaté, s šedými shrnutými ponožkami. Hlava balancovala na muším krku a zdálo se, že se každou chvíli zřítí. Ruce se třásly jako skřivánčí křídla, spodní čelist jako by pořádně nedržela v pantech.

No ty vole, pomyslel si Jung a přidržel Palinskému před nosem legitimaci. Hledím do očí své budoucnosti.

„Policie,“ řekl. „Pusťte mě dovnitř.“

Palinski se rozkašlal. Pak přivřel oči.

Bolí ho hlava, diagnostikoval Jung zkušeně a protlačil se dovnitř.

„Co chcete? Mně je špatně.“

„Jen se nedělejte,“ řekl Jung. „Máte kocovinu.“

„Ne… jo,“ řekl Palinski. „Co tím myslíte?“

„Vy nevíte, co je to kocovina?“

Palinski neodpověděl, jen vykašlal další hleny a spolykal je. Jung se rozhlédl po plivátku a opatrně se nadechl. Vzduch v bytě byl ztěžklý zažraným stařeckým puchem. Tabák. Neprané šatstvo. Nevytřená podlaha. Jung prošel do kuchyně a povedlo se mu otevřít okno. Pak se posadil k chatrnému stolu a naznačil hostiteli, aby ho napodobil.

„Nejdřív si vemu prášek,“ zakrákoral Palinski a odkráčel kamsi, kde asi byla koupelna.

„Ale samozřejmě,“ zavolal za ním Jung. „Já počkám.“

Trvalo to asi pět minut. Pak se Palinski vrátil, na sobě měl župan s třásněmi a obličej měl opláchnutý vodou. Vypadal už trochu svěžeji.

„Co mi sakra chcete?“ zeptal se bojovně a posadil se naproti Jungovi.

„Leverkuhn je po smrti,“ řekl Jung. „Víte o tom něco?“

Palinskému spadla brada a s ní ho opustila i svěžest.

„Co?“

„Zavraždili ho,“ řekl Jung. „Tak co?“

Palinski na něj zíral s otevřenou pusou a zase se rozklepal.

„Co… co mi to sakra povídáte?“

„Říkám, že Waldemara Leverkuhna dnes v noci někdo zavraždil v jeho bytě. Vy jste jeden z posledních, kdo ho viděli naživu, a já teď chci slyšet, co mi k tomu můžete říct.“

Palinski se najednou zatvářil, jako by se chystal omdlít. Do prdele práce, pomyslel si Jung. Asi moc tlačím na pilu.

„Včera jste spolu byli v hospodě,“ snažil se trochu uhladit dojem. „Je to pravda?“

„Ano… jistě.“

„U Freddyho na Weiskerstraat?“

„Ano.“

„Spolu se dvěma dalšími pány?“

„Ano.“

Palinski zavřel pusu a chytil se stolu.

„Jak je vám?“ zeptal se Jung.

„Špatně,“ řekl Palinski. „Je mi špatně. Takže on je mrtvej?“

„Dočista,“ řekl Jung. „Někdo ho minimálně dvacetkrát bodl nožem.“

„Nož…?“ pípl Palinski. „Já to nechápu.“

„Ani my ne,“ řekl Jung. „Nemohl byste třeba postavit na čaj nebo kávu, abychom se nad tím v klidu zamysleli?“

„Ano… jo,“ řekl Palinski. „Do prdele! Kdo to mohl udělat?“

„To nevíme,“ řekl Jung.

Palinski s námahou vstal.

„Všichni tam jednou musíme,“ prohlásil nečekaně. „Myslím, že potřebuju kapku něčeho ostřejšího. Krucinál!“

„Mně nalejte dvě kapky,“ řekl Jung.

O hodinu později odešel Jung od Palinského s jakž takž jasnou hlavou a jakž takž jasnými údaji. Ano, seděli u Freddyho – přesně jako každou sobotu. Zhruba od půl sedmé do jedenácti. Jedli a pili a povídali si. O politice a ženských a o všem mezi nebem a zemí.

Jako obvykle. Měli trochu v hlavě. Leverkuhn spadl pod stůl, ale nebylo to nijak vážné.

Pak Palinski odjel taxíkem spolu s Wautersem. Domů přijel asi dvacet minut po jedenácté a šel si rovnou lehnout. Bonger s Leverkuhnem šli asi pěšky, ale jistě to Palinski nevěděl. Když s Wautersem odjížděli, měl dojem, že ti dva ještě stáli před Freddym a o něčem se dohadovali.

Jestli se snad pánové pohádali? Vůbec, to ani náhodou! Byli nejlepší kamarádi na světě! To proto spolu každou středu a sobotu chodili k Freddymu. A někdy i častěji.

A co nepřátelé? Měl Leverkuhn nějaké?

Ne… Palinski opatrně zavrtěl třeštící hlavou. Kdo by to asi tak byl? V jejich věku už lidi nepřátele nemívají. Kdo má nepřátele, dožije se sotva půlky toho, kolik už je jim.

A nechoval se Leverkuhn včera večer nějak divně?

Palinski se zamračil a přemýšlel.

Ne, ani trochu.

Když Jung zase vyšel na ulici, pršelo, ale on se přesto rozhodl jít do čtvrti kolem kanálů, kde měl další pochůzku, pěšky.

Bonger.

Podle dostupných údajů bydlel v hausbótu na Bertrandgraachtu, a když Jung pomalu kráčel po Palitzerlaan a Keymerstraat, vzpomínal, kolikrát sám uvažoval o takovém bydlení. Alespoň dřív. Před Maureen. Představa bydlení na lodi ho nějak podivně přitahovala. Klidné pohupování černých vod kanálu. Nezávislost. Svoboda… nebo alespoň její iluze… jo, něco na tom je.

Když došel na udanou adresu, došlo mu, že všechno má i své stinné stránky.

Bongerovým domovem byla otřískaná dřevěná šlupka sotva deset metrů dlouhá a ponořená podezřele hluboko do černé vody, potřeba nového nátěru a celkové údržby byla do očí bijící. Paluba plná kanystrů, lan a starého haraburdí, vlastní obydlí se patrně z větší části nacházelo pod hladinou.

Fujtajbl! pomyslel si Jung a proti své vůli se v dešti otřásl. Taková hnusná vlhká díra!

Od nábřeží k zábradlí se táhl úzký chatrný můstek, ale Jung na něj nevkročil. Místo toho zatáhl za konec provazu, který vedl od zábradlí na břehu přes větev stromu až ke zvonku na komíně hausbótu. Zvonek dvakrát dutě cinkl, ale nikdo nereagoval. Junga se zmocnilo nečekaně silné tušení, že ta skořápka je prázdná. Zatahal za provaz ještě jednou.

„Není doma!“

Jung se otočil. Zvučný hlas patřil tělnaté ženě, která právě zamykala kolo u stromu asi deset metrů od kanálu.

„Nekouří se z komína a nesvítí lucerna,“ dodala na vysvětlenou. „Takže nikdo není doma. On tu lucernu vždycky rozsvěcuje.“

„Aha,“ řekl Jung. „Takže vy budete asi sousedi, že?“

Žena sundala z kola dvě tašky a přehodila je přes zábradlí jiného hausbótu, poněkud úpravnějšího než ten páně Bongerův – tenhle měl v oknech červené kostkované záclonky a na střeše kajuty zelené rostliny v malinkém skleníku. Asi rajčata.

„Přesně tak,“ řekla a překvapivě hbitě naskočila na palubu. „Pokud tedy hledáte Felixe Bongera?“

„Ano,“ řekl Jung. „A vy náhodou nevíte, kde je?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Měl by být doma, než jsem odjela na nákup, zvonila jsem u něj. Většinou se mnou v neděli chodí na Kleinmarckt, taky na nákup… no ale nebyl doma.“

„Je to úplně jisté?“ zeptal se Jung.

5

6

7

8