Vlastimil Vondruška

BREVIÁŘ POZITIVNÍ ANARCHIE

Obálka Marcel Bursák/PT MOBA

Foto na obálce Karel Šanda

Autorská spolupráce Alena Vondrušková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

foto na obálce © Karel Šanda, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7667-7 (epub)

ISBN 978-80-243-7668-4 (mobi)

Neboť dobrým a zkušeným vždy se toužím líbiti, ale lidem nevědomým a mrzutým nebojím se nelíbiti. Vímť, že se vyskytne několik žárlivců a že se zalknou pošklebným smíchem, až uvidí složení této práce; takoví lidé umějí jiným ubírati, ale sami ze sebe nic dobrého neumějí přidati

Kosmas,

děkan pražské kapituly a český kronikář,

přelom 11. a 12. století

ÚVOD

Místo úvodu krátké objasnění, co titul knihy znamená, abych se vyhnul kritikům, kteří obvykle vědí nejlépe, co chtěl vlastně autor říci a jak to myslel.

Breviář – sbírka krátkých modliteb, které by měli věřící neustále opakovat. Mají jim připomínat základní postuláty evangelia a mají je chránit, aby nepodlehli hlasům falešných proroků. Mají pomáhat oddělit ideologické plevy od zrna pravdy.

Anarchie – jedna z definic říká: Klasický anarchismus je směsice různých liberálních a sociálních myšlenek, avšak není pouhou syntézou těchto dvou ideologií, jelikož obsahuje specifickou filozofickou pozici – skepsi vůči autoritám.

Pozitivní – každý temný tunel má na konci světlo. Věřím, že i dnešní krize to světlo na konci má, jen se odvážit jednat podle prověřených zkušeností našich předků a vyvarovat se chyb, které dělali i oni, neboť historie má své zákony a neúprosnou logiku.

DÍL I.

DĚJEPIS TROCHU JINAK

V jedné ze slavných předscén ve hře Balada z hadrů se Jan Werich a Miroslav Horníček zamýšlejí nad tím, co znamená čas v dějinách. Neznám lepší analýzu toho, jak marginálním pojmem je současnost. A jak s sebou jako vězeňskou kouli stále vláčíme vlastní minulost.

JW: Slovo středověk je tak nejistá věc. Co to znamená středověk?

MH: Jak samo slovo naznačuje, je to střed věků mezi starověkem a novověkem.

JW: Střed věků, no dobře. Já to jistě říkám laicky, ale střed něčeho... Co je vlastně střed něčeho? Střed je bodem, který je stejně vzdálený od obou konců, řekněme. Za předpokladu ovšem, že ty konce jsou konstantní, tedy neměnné. Ale věk nemá konstantní konce. Věk má jenom jeden konstantní konec, a to je počátek. A ten je konstantní jenom proto, že nevíme, kdy to začalo. Kdežto ten druhý konec věku, ten je pořád v pohybu. Na každou vteřinu navazuje nová vteřina, na každou minutu nová minuta, hodina, den, týden, měsíc, rok, století. Ten konec jde pořád dopředu, pořád dopředu! Takže ten středověk, aby zůstal ve středu, musí taky pořád dopředu.

MH: Jinak by zaostával.

JW: No právě, zaostával by za novověkem. Právě proto středověk existuje jenom v myslích lidí. Středověk si vymysleli lidé žijící na konci toho tekutého novověku, řekl bych.

MH: Jo.

JW: A vymysleli si ho jenom proto, aby odreagovali svůj minderwertigkeit, svůj pocit méněcennosti, aby byli důležitější. Proto zesměšňují práci svých otců, praotců a prapraotců a nazývají to středověkem, ale zapomínají, že jejich novověk se musí jednou konsekventně stát středověkem z pohledu jejich dětí a praprapradětí. Ty se budou dívat zpátky na jejich středověk a náš novověk a budou říkat: No, no, no, nó. Všimněte si, jak jsem tolerantní.

MH: Tolerantní, ale pesimista.

JW: Ne! Já jsem jenom ponocný, který měřil čas, ale najednou zjistil, že měří něco, co neexistuje.

MH: Takže vy říkáte, že čas neexistuje?

JW: A podle vás existuje? Vy jste někde viděl čas? Potkal jste někdy na ulici čas? Na moři jste viděl čas?

MH: No to ne, ale...

JW: Nebo v letadle jste viděl čas? Zazvonil někdy u vás a vešel čas? Čas sám o sobě neexistuje mimo člověka. Čas existuje v představě lidí. Čas si vymysleli lidé jen proto, aby věděli od kdy do kdy a co za to. Čas je neblahý pokus člověka rozkrojit bochník věčnosti.

Jiří Voskovec a Jan Werich: Balada z hadrů,

upravená verze z roku 1957

Tenhle dialog jsem si zamiloval už v mladém věku, protože mi tak trochu pootevřel mé tehdy naivní oči. Dějiny se odehrávají v čase a mají své zákonitosti. Stále musíme vnímat kontinuitu dějin a stejně jako čas stále kráčí vpřed, kamsi vpřed se s námi pohybuje i náš svět. To, co nás obklopuje, je jen jeden z mnoha korálků, které tvoří pomyslný náhrdelník, symbolizující lidskou existenci. Náhrdelník může být krásný, ale je třeba o něj pečovat a chránit ho. Pokud se přetrhne, korálky se většinou těžko posbírají a navléknou zpět.

OČITÝ SVĚDEK A SKUTEČNOST

Oblíbenou fikcí je představa, že výklad dějin je objektivní, pokud historik pečlivě studuje dobové prameny. Jenže všechny zprávy zapisovali a zapisují lidé. Středověká kronika není o nic objektivnější než dnešní komentáře v novinách. Nebo lépe řečeno – ani u jednoho z těch zápisů si nemůžete být jisti, zda je to pravda či není. Podívejme se na dva příklady.

V bitvě u Kressenbrunnu zvítězil český král Přemysl II. Otakar nad uherským králem Belou IV. Bitvě předcházelo jednání, na němž se panovníci dohodli, že česká vojska ustoupí od řeky Moravy, aby ji mohla uherská vojska bezpečně překročit, rozvinout se, a pak mělo dojít k bitvě podle rytířské regule. Jenže bitva začala mnohem dříve, než se podstatná část uherské jízdy přebrodila. Tím logicky získalo spojené české a rakouské vojsko převahu a bitvu drtivě vyhrálo. Podle českých kronikářů byli na vině pohanští Kumáni, kteří přebrodili řeku a zaútočili na křídle proti šikům Vítkovců. Ti se začali bránit a poté se české a rakouské šiky daly do boje (jak se dalo ostatně očekávat, protože nikdo nemohl tušit, zda bitva už začala či nikoli). Tak událost popisují současníci z řad Čechů. Naopak v uherských kronikách se píše, že žádný šik krále Bely IV. nezavdal příčinu k předčasnému zahájení bitvy, ale došlo k tomu na základě zrady českého krále. Tak to viděli uherští kronikáři. V maďarském dějepisectví tak platí Přemysl II. Otakar za jednoho z nejhanebnějších středověkých panovníků střední Evropy.

Zcela protichůdných popisů nejrůznějších historických událostí najdeme stovky a tisíce. A nikdo už se stoprocentní jistotou nezjistí, jak to bylo doopravdy. Ani dnes na tom nejsme s informacemi o mnoho lépe! Stejně jako je třeba pochybovat o přesnosti zpráv ze středověku, opatrní bychom měli být i při sledování zpráv o současných událostech. Metodicky vzato nejsou ničím jiným než potenciálním historickým pramenem (a podléhají tedy stejným zákonitostem).

Když vítězové píší dějiny, mají poražení co falzifikovat.

Zdeňka Ortová,

česká spisovatelka

Jako druhý příklad jsem úmyslně zvolil současnou událost. Vznik kyjevského Majdanu, svržení legitimní vlády prezidenta Janukoviče a domácí politický převrat. Podle zpráv, prezentovaných v té době u nás, došla stoupencům demokracie trpělivost. Zastánci proevropského myšlení vyhnali zkorumpovaného prezidenta, zaprodaného putinovskému Rusku, a nastolili demokracii v čele s Porošenkem a Jaceňukem. Podle ruského tisku došla naopak USA a Evropské unii trpělivost s prezidentem Janukovičem, který bránil svůj lid před porobou Západu. Proto ho pomocí nacionalistických, ze Západu placených bojůvek nedemokraticky svrhli a na jeho místo nelegitimně dosadili oligarchu Porošenka a s ním pohrobka banderovců Jaceňuka. V době, kdy u nás média horlila pro Majdan, jsem četl některé západoevropské noviny a občas jsem měl pocit, že popisují jiné události, než prezentovaly reportáže České televize. Později se začala objevovat svědectví lidí, kteří na Majdanu byli. Někteří ho popisovali jako nádherný demokratický happening, jiní jako násilnou revoluci a další jako zvůli. Ti všichni tam byli, a rozhodnout, čí svědectví je pravdivé a čí nikoli, je stejně nereálné, jako už nikdy s jistotou nezjistíme, jak to bylo v bitvě u Kressenbrunnu.

Těmito dvěma příklady nehoruji pro agnosticismus, netvrdím, že se realita poznat nedá a pravda je neuchopitelná, jen upozorňuji, že při studiu lidských dějin, stejně jako toho, co se dnes děje kolem nás, se nevyplatí slepě věřit ideologům, kronikářům a médiím. Fakta musí do sebe zapadat a vyplatí se jim uvěřit až s určitým odstupem času, kdy se dají alespoň základní obrysy událostí porovnat. A kdy už vychladnou vášně a dokážeme se na události dívat s chladnou hlavou. Od českého vítězství nad Belou IV. uplynula rozhodně dostatečně dlouhá doba, abych se pokusil o úsudek, kde je pravda. S ohledem na události následující po bitvě u Kressenbrunnu bych spíše věřil české verzi, ne proto, že jsem Čech, ale protože je pravděpodobnější než ta maďarská. Přemysl II. Otakar měl v křesťanském světě pověst skutečného rytíře, a pokud by se dopustil hanebnosti, cizí kronikáři by to určitě zaznamenali. Jenže kromě uherských kronik nic takového doloženo není. Žádnou proradnost ve vztahu k této slavné bitvě mu nevyčítal ani jeho pozdější sok Rudolf Habsburský, který na něj jinak nakydal vědra špíny (často i vymyšlené). Ten by jistě tenhle fakt použil, pokud by byl pravdivý.

Čím méně přežilo očitých svědků, tím volnější ruce měli historici.

Alexandr Vasilijevič Suvorov,

ruský vojevůdce,

18. století

Jak to bylo na Ukrajině, si hodnotit netroufnu. Na to je příliš brzy, aby byl pohled historika věrohodný a reálný, protože dobrý historik musí být na rozdíl od novinářů a politiků trpělivý.

Zatím jsem ve zprávách jen zachytil, že na Ukrajině neustále klesá životní úroveň, lidé nemají co jíst, chybí energetické zdroje a mnohé evropské finanční instituce dávají od nově zvolené vlády ruce pryč pro obrovskou míru korupce. Nezabývám se moderními dějinami Ruska a Ukrajiny, jen se snažím přemýšlet o věrohodnosti historických pramenů. Třeba bude mít tenhle příběh pro Ukrajinu šťastný konec, což jim samozřejmě jako Slovan Slovanům přeji, ale je také možné, že šťastný nebude (což se obvykle stává, pokud se nějaký národ stane hříčkou v rukách mocných).

O hodnotě očitých svědectví napsal Karel Čapek skvělý apokryf, který nazval Římské legie. Vypráví v něm, jak se ve vinárně u jistého sicilského Řeka sešli Caesarovi veteráni. Řeč se záhy stočila ke vzpomínkám na slavné bitvy, jimiž v Galii prošli. Přes různé neshody na téma, kde která legie vlastně měla tábor, kdo komu velel a kolik nepřátel proti komu stálo, se nakonec dostali k bitvě u Alesia. Legionář Hillius si jasně pamatoval, že první den bitvu prohrávali, ale druhý den to zvrátili a slavně zvítězili. Legionář Bullio byl naopak názoru, že prohrávali pořád a už chtěli bitvu vzdát, když se nepřátelé vzdali dříve. Do rodícího se sporu vstoupil legionář Macer poznámkou, že pokud on ví, žádná bitva u Alesia nebyla. Spor však nepokračoval, neboť legionář Bullio usnul. To bývá v politice jedno z nejlepších řešení konfliktu (znám přední politiky, kteří tuhle metodu zhusta používají).

Jak však říká starořímský učenec Tacitus, jeden z otců dějepisu, na události je třeba hledět „Sina ira et studio“ (tedy „bez záště a protěžování“, nebo též „klidně a nestranně“). Stanou se, ať se nám to líbí či nikoli. Můžeme je sledovat, hodnotit, ale nezabráníme jim.

MEDIA OMNIA VINCIT

Původně biblické heslo Veritas omnia vincit tvrdí, že pravda vítězí. Kromě jiných příležitostí se objevilo i na standartě husitského krále Jiřího z Poděbrad. Pro název této kapitoly jsem si ho vypůjčil a trochu upravil podle dnešní reality.

S věrohodností historických pramenů jsou potíže, i když jde jen o pouhá fakta. V případě bitev se středověcí kronikáři nikdy neshodují v tom, kolik stálo proti sobě rytířů na koních a pěších ozbrojenců. Stejné je to dnes ve většině zpravodajských relací. Podle sympatií novinářů se počet demonstrantů na téže demonstraci pohybuje od mizivého hloučku až k mohutnému zástupu. Téměř nikdy není jisté, kdo bitku začal, a stejně tak se míjejí svědectví o způsobu zákroku pořádkových sil. Jeden svědek je popisuje jako korektní a druhý jako neodpustitelně brutální. S fakty prostě byl, je a bude problém.

Ještě komplikovanější však je, pokud si přečteme hodnocení událostí a zamyslíme se nad nimi. Každý autor totiž do svého textu vnáší vlastní hodnoty a představy. Ty už překračují faktografickou stránku kroniky či článku a jsou nepochybně myšlenkovou nadstavbou, pro kterou není lepšího označení než ideologie.

Ve středověku hlásala církev z kazatelen příběhy, které ukazovaly na blahodárnost víry, a především na nezastupitelný význam církve a papeže. Podle momentální situace se připomínaly dobré skutky panovníka, případně šlechtického majitele panství (ovšem jen pokud byli štědří k církvi). Kdykoli se papež, preláti, panovník či velmož zachovali hanebně, cudně se mlčelo, případně se, když už něco takového vyšlo na světlo boží, z kazatelny věřícím vysvětlovalo, že to tak není a je to pouhá pomluva. Pro kázání se vybírala témata, která měla věřící přimět, aby byli poslušní. Současně se ve věřících (tedy především poddaných) vytvářely správné postoje vůči nepřátelům. Kazatelé hřímali proti skutkům ďábla, kacířů, nevěřících, mohamedánů, případně také proti sousedním panovníkům, s nimiž se ten jejich ocitl ve válce.

Ve všech barokních katechismech, jezuitských letácích a oficiálně vydávaných knihách se skoro po celé 18. století oslavovalo křesťanství jako jediná cesta ke spáse a štěstí. K tomu samozřejmě patřila i poslušnost vrchnosti. Spílalo se protestantům, později francouzským volnomyšlenkářům a také osvícencům. Věřícím se z kazatelen kreslily obrázky šťastné budoucnosti, k níž je povede církev a Habsburkové.

Média ovlivňovaná politiky, současná i ta nedávná, se chovají podobně. Dnes svým divákům, posluchačům a čtenářům předkládají v první řadě informace, které zdůrazňují význam a hodnotu politiky Evropské unie, prostor dávají komentátorům, kteří ji obhajují, a pokud se objeví kritik, je postaven na pranýř. Dojatým posluchačům se ukazují obrázky šťastné budoucnosti, k níž nás EU povede. Bez ohledu na to, kdo nás ohrožuje doopravdy, se v duchu politické doktríny staly USA Velkým bratrem a satanem je Rusko.

V opačném gardu totéž existovalo za socialismu, kdy se adoroval SSSR jako spojenec na věčné časy a mírotvorce, dštil se oheň a síra na agresivní politiku imperialistických USA. Ukazovaly se obrázky radostné budoucnosti, k níž nás povede komunistická strana. Ještě o něco dříve (hovoříme o době protektorátu Böhmen und Mähren) tehdejší média, ovlivněná Třetí říší, spílala bolševickému Rusku. Na tapetě byly i USA jako hanebný přisluhovač židovského zednářství, bolševického teroru a negrů. Českému národu se vnucovaly obrázky šťastné budoucnosti, k níž ho povede Hitlerova NSDAP.

Jen naivní čtenář si může myslet, že dříve to dělali ideologové, kazatelé a kronikáři špatně, ale dnešní ideologové, novináři a političtí komentátoři jsou konečně ti spravedliví a pravdomluvní. To hovoříme o oficiálních názorech. Každá řeka, včetně té mediální a ideologické, má však i vedlejší ramena, skryté přítoky a potůčky. Nikdy v minulosti se oficiální ideologii nepodařilo zcela umlčet hlasatele opačných názorů (proto existují i kroniky, které popisují svou dobu jinak než většina ostatních). Svobodu slova a nezávislost médií (i v těch veřejnoprávních se občas objeví bílá vrána) je třeba hýčkat a chránit.

Zajímám se o budoucnost, protože v ní hodlám strávit zbytek života.

Sir Charles Spencer Chaplin,

anglický herec a režisér,

20. století

Mnozí neposlušní, nevyvážení, ústnatí či takzvaní populističtí kazatelé, kronikáři, komentátoři a novináři hovoří někdy jazykem na můj vkus poněkud zemitým, někteří si libují v neověřených spekulacích, či dokonce senzacechtivých výmyslech, jenže od toho má mít čtenář rozum, aby si uvědomil, co vypadá pravděpodobně a co už je za hranou. Význam kverulantů je však v tom, že předkládají jiné názory a pohledy, než jsou ty oficiální. Bez kritiky vládnoucích elit a bez odvážných kazatelů by nebyl pokrok.

Pohled na historii a způsob prezentování událostí podléhal vždy stejným zákonitostem. Většina autorů se snažila vyhovět vládnoucím elitám. Pokud by čtenář vzal do ruky hromadu učebnic dějepisu a přehledů dějin, napsaných a vydaných od 18. století do současnosti, pak s překvapením zjistí, že v nich najde výklady protichůdné stejně jako oheň a voda.

V české produkci najdeme pohled barokní katolický, josefínský osvícenský, obrozenecký, habsburský prorakouský, buržoazní doby 1. republiky, nacistický z doby okupace, socialistický po roce 1948, jiný socialistický po roce 1968, dnešní po roce 1989, jiný dnešní po vstupu do EU. I když všechny přehledy vycházejí ze stejných pramenů, citují stejné listiny, kronikáře a dějepisce, uvádějí stejná data a jména panovníků, hodnocení se liší.

Důvod není ten, že by autoři historických přehledů byli amatéři, neznalí svého řemesla, neuměli pracovat s prameny, či dokonce úmyslně lhali. Ten důvod je strašně jednoduchý – lidské myšlení bylo vždycky ovlivňováno dobou, v níž dílo vznikalo. Reflektuje aktuální stav vědeckého poznání, platný právní systém a morálku, zabývá se takovými problémy, které společnost zrovna trápí. Je proto iluzorní očekávat, že by se v historických studiích barokních učenců objevily problémy migrace, že by se v prohabsbursky orientovaných přehledech zabýval někdo dějinami sebeurčení národů nebo že by se dnešní historici věnovali chvále monarchistického zřízení.

Proč to všechno tak obsáhle vysvětluji? Nemysleme si, že jsme spolykali všechnu moudrost světa. Naši předkové se ve svém pohledu na svět mnohokrát zmýlili, mýlíme se my a budou se mýlit i naši následovníci. Určitě se v mnohém mýlím i já. Stejně jako jiní historici, i já jsem spoutaný dobou, v níž jsem vyrostl, ve které žiji a k jejímž problémům se vyjadřuji. Dělám to na základě svého vzdělání, životních zkušeností, dobré víry, odpovědnosti vůči své rodině i v duchu lásky k této zemi. I to tvoří podněty, z nichž se formuje ideologie, ta individuální, ale zprostředkovaně i kolektivní. Pokud někdo s mými myšlenkami souhlasí a zajímá ho můj pohled na historii a současnost, ať čte dál. Pokud někdo s mými myšlenkami nesouhlasí, ale je ochotný o mých slovech přemýšlet, ať čte rovněž dál. Pokud však někdo s mými myšlenkami nesouhlasí a nemíní o nich přemýšlet, pouze mi hodlá spílat, ať raději tuto knihu odloží.

Ne že bych se bál kritiky, ale jak je z předchozích řádků zřejmé, na stejné události mohou mít lidé legitimně jiný názor. Pravdivost představ nezvážíte na laboratorních váhách, nezměříte přístroji a nedokážete jejich platnost lakmusovými papírky. Jedinou cestou je pochybovat, přemýšlet a snažit se pochopit své oponenty. Ale s tím, kdo o sobě nepochybuje a nemíní přemýšlet o názorech jiných, je škoda ztrácet síly a čas. Nenechme se zaslepit demagogy a falešnými proroky a nenechme se otrávit ješitnými vykladači politických pravd!

DĚJINY A MATEMATIKA

Teď si určitě mnozí položí otázku, co má společného matematika, nesporná královna mezi vědami, jež se zdobí korunou přesnosti a dokonalosti, s historií. Jenže takhle se mohou ptát jen ti, kteří dosud nepochopili, že vývoj společnosti má opravdu své zákonitosti. A na světě neexistuje zákonitost, kterou by nedokázala vyjádřit a modelovat matematika. Je tedy logické, že matematika vstoupila i na pole historického bádání. Nejde přitom o pokusy bezvýznamné, a už vůbec ne jen moderní. První studie, které analyzovaly historická fakta matematickými metodami, pocházejí z poloviny 19. století. Šlo o práce na pomezí historie a psychologie. Belgický matematik Adolphe Quetelet publikoval studii, v níž podle životních osudů významných francouzských a anglických dramatiků analyzoval vztah mezi jejich věkem a tvůrčí potencí. Podstatně větší popularitu užití matematických metod zajistila studie o dědičnosti geniality Francise Galtona z roku 1869. Na tyto práce reagovali na přelomu 19. a 20. století Wilhelm Windelband a Heinrich Rickert, kteří přišli s teorií dvou samostatných vědních oborů. První se měl zabývat procesy, které autoři označili jako nomotetické a šlo o hledání obecných zákonitostí vývoje. Druhý podle nich popisoval v duchu tradiční historiografie dílčí události, které souhrnně označili jako idiografické. Podobné oddělení samozřejmě možné není, nicméně naznačilo, že se historické bádání nedá omezit jen na výčet jmen panovníků a data významných událostí. Metodu užití matematických metod pro studium historických souvislostí pak pregnantně formuloval na počátku 20. století Frederick Adam Woods, který pro ni vytvořil označení historiometrie. Dnes se tyto metody setkávají s velkým zájmem, neboť počítače umožňují zpracování obrovského množství dat a hledání korelací mezi nimi.

Základní lidskou slabostí je, že člověk nepředvídá bouři, když je pěkné počasí.

Niccolo Machiavelli,

italský učenec,

16. století

U nás se podobný směr bádání zatím příliš neuplatnil. Se vší skromností se musím přiznat, že jsem jedním z těch, kteří na toto pole již před mnoha lety vstoupili. V roce 1980 jsem jako aspirant v Československé akademii věd napsal práci, v níž jsem formuloval vztah mezi přírodním prostředím, způsobem obživy lidí a dynamikou změn lidové kultury v 18. a 19. století. Tehdy jsem zpracovával značné množství údajů z tereziánského, josefínského a stabilního katastru na jednom z prvních velkých počítačů u nás. Bylo to na ČVUT v Praze a data jsem převáděl na děrovací štítky. Myslím, že jsem v oné studii celkem jasně prokázal spojitost mezi analyzovanými faktory, na základě nichž jsem pak definoval čtyři ekokulturní systémy, které vysvětlují rozdílnou dynamiku společenských změn v Čechách od 16. století až do nástupu tovární výroby a pádu feudalismu. Odtud snad pramení i má záliba v zobecňováni historických procesů.

ŽVANÍM, TEDY JSEM

Snad mi slovutný zakladatel racionalismu, vynikající filozof René Descartes odpustí, že jsem takhle drze pozměnil jeho proslulý výrok Cogito, ergo sum (Myslím, tedy jsem). Chtěl jím upozornit agnostiky, kteří vše zpochybňovali a odmítali rozumovou podstatu existence, že již pouhým odmítáním dokazují, že jednají podle rozumu, a tedy existují.

Dnešní politici chtějí své voliče upozornit vodopády slov na nezpochybnitelný a pro většinu lidí smutný fakt, že tu jsou. Žvanit, žvanit a žvanit, i když nemám co říci. A pokud o něčem nic nevím, musím žvanit o to víc, aby to nikdo nepoznal.

Ale pozor, i žvanění je svým způsobem umění! Politici vytvořili specifický způsob mluvy, která používá důležitě znějící obraty, ale ve skutečnosti nic neříkají. Pokud se mají k něčemu konkrétně vyjádřit, pak neodpovědí, ale dozvíme se, že je třeba to nejprve „vydiskutovat“, „prodebatovat“, případně „řešit“. Řeknou-li něco, co nemá hlavu ani patu, pak to doplní sdělením, že „vyslali signál“. Pokud politik nepochopí otázku, pak obvykle začíná slovy „já osobně si myslím, ale je to jen můj názor, na poslaneckém klubu jsme o něm zatím nehovořili, že je třeba se tím zabývat, jak už jsem ostatně sám před lety upozorňoval,“ a dál pokračuje o něčem úplně jiném, než na co jste se ho ptali. Když hodlá popřít zjevnou skutečnost, tedy chce bezostyšně lhát, tak většinou „nemá relevantní informace, že by se to či ono stalo“.

Nikdo nemůže dobře mluvit, jestliže věci skutečně nerozumí.

Marcus Tullius Cicero,

starořímský politik, filozof a řečník,

1. století př. n. l.

Nevědí-li si politici před kamerami nebo mikrofony s něčím rady, vyjadřují to celou škálou obratů, např. „nebyla dosažena koaliční shoda“, „budeme se tou věcí samozřejmě dál intenzivně zabývat“, „tenhle problém není zatím na pořadu dne“, „já osobně si myslím, že tím překračujeme rámec koaliční dohody.“ Oblíbené je rovněž rčení „rádi bychom to udělali, ale zatím jsme nenašli shodu s koaličním partnerem,“ „rádi bychom to udělali, ale opozice dělá obstrukce,“ nebo „rádi bychom to udělali, ale ještě se k tomu musí vyjádřit Evropská komise.“

Politika zjalověla nejen duševně, ale i formálně. Zdá se, že nenávratně pryč jsou časy kultivovaných projevů a jasných názorů. Tomuto marasmu se přizpůsobuje bohužel i masa lidí, kteří se k politice vyjadřují, od poradců a úředníků až po některé komentátory či novináře. Pokud někdo vysloví názor, který se nelíbí nebo nehodí, pak se řečník místo podstaty věci věnuje raději invektivám na hlavu svého oponenta.

Nejlepší sultán je ten, který často sedí ve společnosti vzdělanců, a nejhorší je ten, který často sedí se sultánem.

Sujfán as-Saurí,

arabský básník,

8. století

Za pochvalu Ruska (a je jedno, zda máte pravdu či nemáte) si můžete vysloužit nálepku „Putinův agent“, „zaprodanec KGB“, „proruská svině“ (a to vybírám jen ta přízviska, která se dají publikovat). Pokud pochválíte Evropskou unii, ti, kteří ji nesnášejí, vás zahrnou označením jako „bruselský vlezdoprdelka“, „europitomec“ a dalšími stejně libě znějícími sděleními.

Stejně tak si umíme říci své na domácí politické scéně. Můžeme si proto vysloužit přízvisko „dobroser“, „dobrotrus“, „kavárník“, „modropták“, stejně jako „fašoun“, „rasista“, „bolšoun“, „socan“, „černoprdelník“ či „agroferťák“. Naštěstí se tím už začali naši politici zabývat a je možné, že v době, kdy tahle kniha vyjde, to už bude problémem dávné minulosti, protože nám zákon přesně určí, co smíme a nesmíme říkat, a jak nás potrestají, pokud to budeme říkat jinak, než nám dovolí. Doufám jen, že se mezi výrazy, za které budeme trestáni, objeví také perly politické hantýrky pánů vládců.

Nechci psát satiru, a proto se vraťme k celému problému seriózněji. Základní problém je v tom, že neumíme diskutovat. Tedy, my si myslíme, že to umíme, každý je přece schopen sestavit pár vět a více či méně reagovat na druhé řečníky. Jenže to je klam, neboť rétorika a umění vést diskusi jsou dovednosti, které je třeba se učit. Rétorika je obor, který se rozvíjel celá staletí, má svou teorii a logiku.

Od nejstarších časů všechny významnější evropské civilizace dbaly na to, aby lidé, kteří se měli v dospělosti věnovat věcem veřejným, prošli výchovou v rétorice. Ve starověkém Řecku se stala od 5. století př. n. l. základní složkou školní výchovy. Podle nauky sofistů měla obratně formulovaná slova přesvědčit ostatní členy obce, rétorika sloužila jako nástroj k dosažení politických, společenských a konec konců i osobních cílů. Podle sofisty Ísokráta nebyla jen naukou o formálním způsobu projevu, ale měla hlubší výchovný význam, neboť kultivovala člověka a přispívala ke zlepšování morálky. Proto ji stavěl co do významu na roveň filozofii. Aristoteles a jeho žáci ji chápali jako prostředek poznání.

Římská rétorika navazovala na řeckou, jejím nejznámějším představitelem je Cicero, autor několika spisů o teorii a dějinách řečnictví. Nejobsáhlejší dochovanou učebnicí antické rétoriky je spis Marca Fabia Quintiliana, který patřil k základním příručkám ještě na středověkých univerzitách.

Antická nauka rozlišovala tři druhy řečnictví – politické, soudní a slavnostní. Správný řečník měl při přípravě své řeči učinit pět kroků – sebrat věrohodný materiál, logicky ho uspořádat, stylisticky zpracovat, zapamatovat si svou řeč (tehdy se příspěvky nečetly koktavými hlasy z papíru) a kultivovaně ji pak na veřejnosti přednést. Způsob zpracování měl tři různé stupně podle určení (od povznášejícího až po věcný). Theofrastos z Eresu (městečka na ostrově Lesbos) pak definoval čtyři formální znaky dobrého projevu, jimiž jsou jazyková správnost, jasnost, přiměřenost používaných výrazů a vytříbenost.

Na antickou rétoriku navazovala (jako ve většině oborů) středověká řeholní a univerzitní učenost. Svůj význam si udržela proto, že základním způsobem výchovy lidu ke křesťanské víře bylo kázání. Obsahem kázání byl výklad evangelia, které se interpretovalo ve dvojí rovině – ve složitější podobě duchovním (ad cleros) a v jednodušší prostému lidu (ad populos).

V raně křesťanských obcích měl právo kázat pouze biskup a hlavním smyslem bylo přesvědčit váhající (nepokřtěných bylo více než křesťanů), aby přestoupili ke křesťanství. Teprve v roce 529 přiznal vaisonský koncil kněžím „právo kázat ve městech i na venkově“, ale přesto zůstala v západních zemích kněžská kázání spíše výjimkou. K rozvoji kazatelství došlo až od 11. století vlivem křížových výprav, s budováním měst a se vznikem nových řeholních řádů. V českých zemích se kazatelství všeobecně rozšířilo až ve 13. století (hlavně zásluhou žebravých řádů). Novým fenoménem se stalo lidové kazatelství, které vrcholilo v 15. století v době husitské revoluce.

Rétorika byla předmětem, který se vyučoval na všech církevních školách. Na konci 13. století vznikla v Praze dokonce první specializovaná škola ozdobného řečnictví. Na Vyšehradě ji založil Jindřich z Isernie, který přišel jako proslulý učenec kolem roku 1270 na dvůr krále Přemysla II. Otakara a působil zde jako diplomat. On sám vynikal jako řečník. Veřejný přednes nazýval diktátorstvím a krátká díla, určená k přednesu, diktamina. Mnohé z nich sám napsal a jsou to skvělé politické satiry, např. vyprávění o tom, že nový papež Řehoř X. byl zvolen na žádost českého krále, čímž přehání velikášství Přemysla II. Otakara (jak říkám, politici byli vždycky stejní).

Kazatelství byl způsob, jak vést přesvědčujícím a srozumitelným způsobem monolog. Existovala však ještě vyšší liga komunikace, a tou bylo vedení dialogu. Tohle umění bylo samozřejmě pro styk s věřícími nedůležité (stejně jako dnes, ani ve středověku se s lidem nediskutovalo, jen se oznamovalo). Dialog byl však základní metodou učenecké práce na půdě univerzit. Své myšlenky středověcí mistři nepublikovali v časopisech, ale museli je na veřejných slyšeních obhájit před svými kolegy.

Politik nikdy nevěří tomu, co říká, a proto je překvapen, když mu věří jiní.

Charles de Gaulle,

francouzský prezident,

20. století

Na všech vysokých učeních se žáci od prvních školních kroků učili umění diskuse. Na lekcích jim mistr přečetl text, pak ho rozebral, přednesl k němu námitky a způsob, jak námitky vyvrátit, a pak měli diskutovat žáci. I zkoušky se vedly formou diskuse, nikoli jen bezduchým memorováním faktů.

Základní podoba učeneckého dialogu se nazývala disputace. Učenec přednesl teze a oponent své kritické připomínky. Ten první se neurazil, nezačal na něj křičet, že to je spiknutí či neúcta, ale věcně mu jeho připomínky vyvracel. Podle potřeby se mohli střídat oba až do vyčerpání tématu. Nežvanilo se zbytečně, každý většinou věděl, kdy je další řeč zbytečná. A pokud to nepostřehl, mohli mu přihlížející důrazně naznačit, že už by měl skončit, protože neříká nic nového (to se sdělovalo většinou bučením a dupáním). Jakmile oba diskutující skončili, navzájem si zdvořile poděkovali a ocenili důvtip svého oponenta. Pak arbitr (děkan či kolegium mistrů) vyslovil svůj soud, zda přednášející svůj názor obhájil.

V některých disputacích vystupoval „programový“ oponent, který měl hledat slabiny ve všem, i v pravdách zjevných a nezpochybnitelných. Tomu se říkalo advocatus diaboli. Pouze kultivovanou disputací se tříbil rozum a hledaly se takové argumenty a takové teorie, které se obhájit daly (a z hlediska dobových představ o pravdě měly tedy platnost).

Tentýž výrok, pronese-li jej mudrc, bude možná potrestán smrtí, vyjde-li však z úst šaška, vyvolá takové potěšení, že je to k nevíře.

Erasmus Rotterdamský,

nizozemský učenec,

přelom 15. a 16. století

Těžkou ránu metodě učeneckých disputací zasadila renesance, kdy se začaly v literatuře i ve vědě prosazovat národní jazyky (do té doby převládala latina a učenci se mohli kdekoli v křesťanském světě domluvit jedním jazykem). Národní jazyky likvidovaly univerzální charakter křesťanské vysokoškolské učenosti. Druhou ranou byl objev knihtisku, díky němuž začalo psané slovo vytlačovat ústní projev. Přesto si rétorika udržovala vážnost a i po třicetileté válce byla předmětem, který se vyučoval na všech středních školách (tedy v jezuitských a piaristických kolejích).

Dnes možná většina žáků vůbec netuší, co slovo rétorika znamená. Zato se učí tak podstatné věci, jako je teorie genderu či lidských práv. Nemám nic proti jakékoli učenosti, ale jsou znalosti, které mají jepičí život a školní předměty ovlivněné ideologií mi tak trochu připomínají povinný barokní jezuitský katechismus či marxismus-leninismus. Možná by stálo za úvahu, aby se děti, než aby papouškovaly dogmata, v nichž nemají jasno ani učenecké kapacity, raději učily přemýšlet a diskutovat. I ve světě SMS a smajlíků má mluvené slovo své nezastupitelné místo.

DÍL II.

DĚJINY VERSUS IDEOLOGIE

Neznám výstižnější alegorii plíživé proměny vzpoury proti útlaku v novou totalitu, než je Orwellova Farma zvířat. Nějakým zázrakem se mi tohle dílo v jakémsi pokoutním a špatně čitelném strojopisu dostalo do rukou už na střední škole (tehdy šlo samozřejmě o zakázanou knihu). Dodnes si vzpomínám, jak mne dojal příběh koně Boxera, který od začátku povstání proti zlému farmáři stál na straně pokroku. Dřel do úmoru, podporoval politiku prasat, nikdy za svou práci nic nedostal, a když mohl mít volno, šel pracovat sám nad „normu“, aby toho pro ostatní udělal co nejvíce. Nakonec se upracoval k smrti a prasata z něj nechala nadělat buřty. A já v záplavě informací Rudého práva o úspěšných sjezdech KSČ přemýšlel, zda může být něco tak hanebného pravda. Jaké hranice může mít demagogie a lež, a zda vůbec může být ideologie poctivá. Čas mne poučil.

V létě se jednou pozdě odpoledne farmou rozletěla zpráva, že se Boxerovi něco stalo. Sám šel odtáhnout fůru kamení od lomu k větrnému mlýnu. Ukázalo se, že poplach nebyl nadarmo. Polovina zvířat se z farmy rozběhla k pahorku, kde se stavěl mlýn. Boxer tam ležel mezi ojemi káry, krk natažený, neschopen ani zvednout hlavu. Oči se mu leskly, boky měl zbroceny potem. Z huby mu vytékal pramínek krve.

O tři dny později bylo oznámeno, že zemřel v nemocnici ve Willingdonu i přes veškerou péči, jakou jen lze koni poskytnout. Tuto zprávu zvířatům oznámil vepř Pištík. Uvedl, že byl přítomen posledním chvílím Boxera.

„Byl to jeden z nejdojemnějších okamžiků, jakých jsem byl svědkem,“ řekl Pištík, stírající si paznehtem slzy. „Byl jsem do poslední chvíle u jeho lože. A ke konci, když už skoro nemohl mluvit, pošeptal mi do ucha, že ho nejvíce trápí, že se nedožil dostavby větrného mlýna. ‚Kupředu, soudruzi,‘ šeptal. ‚Kupředu, jménem revoluce. Ať žije Farma zvířat! Ať žije soudruh Napoleon! Napoleon má vždycky pravdu!‘ To byla jeho poslední slova, soudruzi!“

Zde se Pištíkovo chování náhle změnilo. Na chvíli se odmlčel, jeho očka vystřelovala podezřívavé pohledy na všechny strany. Řekl pak, že se mu donesla hloupá a zlá pomluva, která kolovala během odvozu Boxera. Některá zvířata si povšimla, že na boku káry, odvážející Boxera, bylo označení Koňský řezník, což svádělo k závěru, že Boxer byl odvážen na jatka.

„Je téměř neuvěřitelné,“ řekl Pištík, „jak mohou některá zvířata být tak hloupá. Znáte snad přece,“ vykřikoval podrážděně, mrskal ocáskem a poskakoval na místě, „našeho milovaného Vůdce, soudruha Napoleona, ten by něco takového nikdy neudělal. Vysvětlení je ve skutečnosti velmi prosté. Káru dříve vlastnil koňský řezník, pak ji koupil zvěrolékař, který nestačil smazat starý nápis. Tím právě vznikl ten omyl.“

Zvířata si obrovsky oddechla, když to uslyšela.

George Orwell: Farma zvířat

NIC SE NEDĚJE NÁHODOU

Pokud prolistujeme zběžně učebnici dějepisu, najdeme v ní tříšť událostí – od vítězných bitev až po tragické porážky, od vzestupů říší až po jejich zánik, od dojemných příběhů věrnosti a lásky až po skutky odporné a zavrženíhodné. To vše pečlivě seřazeno podle zemí a kontinentů a samozřejmě chronologicky za sebou, abychom se v tom vyznali. Ty příběhy jsou každý pes, jiná ves – korunovace, založení kláštera, bitva, sňatek, povstání, sepsání kroniky, počátek těžby stříbra, první gotická stavba.

Učebnici dějepisu přečteme (někteří), u zkoušek z ní odrecitujeme, co si pamatujeme, a sotva držíme v ruce vysvědčení, s klidnou myslí na dějepis zapomeneme. Později se sice k některým událostem vracíme, když se díváme na historický film, během dovolené navštívíme hrad či zámek nebo si v časopise přečteme článek o historické zajímavosti. Tohle všechno jsou však ve své podstatě informace stejně bezvýznamné jako třeba reportáž o zdravé kuchyni nebo pátém rozvodu známé celebrity.

Jen výjimečně nás napadne přemýšlet o souvislostech dávných událostí, a to nejen co znamenaly kdysi, ale i ve vztahu k dnešnímu životu. Nejčastěji si opakujeme takové ty obecné postřehy, že Jan Hus zemřel pro pravdu a Karel IV. byl velký Čech. Ale jen málokoho napadne otázka, co má společného Zlatá bula sicilská s Evropskou unií? Kolikrát se musela Evropa bránit invazi muslimských vojsk a zda byla v tomto ohledu jednotná. Co má společného osidlování českých a moravských lesnatých krajin ve středověku se současnou migrační krizí? Jak je možné, že naši předci byli optimisty, i když žili v bídě, zatímco my máme proti nim neuvěřitelnou hojnost, a přesto fňukáme. Většinu lidí podobné otázky nenapadnou, protože mají dojem, že to přece nesouvisí.

Jenže ono to spolu souvisí. A po čertech hodně! Historie je totiž bezednou studnicí příkladů a zkušeností našich předků, jen je třeba umět se ptát a hledat. Nepodléhejme iluzi, že patent na rozum máme jen my a že jsme ta nejchytřejší generace, která za posledních pět tisíc let chodila po evropském kontinentu. Možná bychom se divili, kde bychom se na pomyslné stupnici chytrosti, odpovědnosti a schopnosti ocitli, pokud by se to dalo seriózně kvantifikovat! Zkušenosti předků bychom neměli házet bezmyšlenkovitě za hlavu jen proto, že se nám nehodí nebo nelíbí.

Zatímco se v Římě vedly porady, Saguntum bylo Hannibalem dobyto.

Titus Livius,

římský historik,

1. století př. n. l.

Fyzikální jevy mají své zákonitosti. Nad tímto tvrzením se dnes nikdo nepozastaví, to ví přece každý školák. Ale představě, že své zákonitosti mají i dějiny, mnoho lidí nevěří nebo si to vůbec neuvědomují. A pokud ano, pak připouštějí, že dějiny sice jistou logiku mají, ale tím to končí.

Většinou je vůbec nenapadne aplikovat mnohokrát prověřené pravdy na realitu naší doby. Ostatně, proč by to dělali? To, co dnes zažíváme, je něco unikátního a svébytného, to přece nejsou dějiny. Omyl!

Čas je veličinou relativní a časové hledisko je jen mechanickou čarou, která odděluje události, které se staly, od těch, které právě běží nebo se stanou. Jak kráčí čas, ta hranice se neustále posunuje a současné události se velmi rychle mění v historii. Běh času ovšem neznamená, že by události minulé a dnešní nesouvisely. Vývoj lidstva není nic jiného než gigantická stavba, která neustále roste, a naše realita je jen další patro této mohutné stavby.

Nejpodivnější na budoucnosti je představa, že naši dobu budou jednou nazývat staré zlaté časy.

Ernest Hemingway,

americký spisovatel,

20. století

Potíž při vnímání života je v tom, že chod lidské společnosti je mnohdy založen na zásadách, které se nám nelíbí. Proto před nimi zavíráme oči, ale to neznamená, že neexistují! Současný způsob života a myšlení má v sobě příliš jemnocitu a ohledů, které nám brání vidět realitu v její syrové skutečnosti. Před nepříjemnými pravdami volí většina lidí metodu pštrosa s hlavou vraženou do písku. Proto tolerují politiky, televizi a noviny, které konejší jejich svědomí polopravdami a nepravdami. Ochotně podléháme krásně znějícím řečem, ať již je pronášejí kazatelé víry, demokracie či lidských práv. Jenže tím se nevyhneme nutnosti nepříjemné kroky jednou provést, nechceme-li zahynout.

Lidské dějiny a tedy i náš život se řídí zákony společenského vývoje. Žádný politik by nezpochybňoval tvrzení, že jablko padá k zemi. Pokud se však hovoří o společnosti, ví sám nejlépe, co je správné, a to bez ohledu na to, co říká vědecká teorie.

O složitostech vývoje lidské společnosti vědí sami lidé většinou velice málo. Nejspíše proto panuje všeobecné přesvědčení, že poznání historie není příliš důležité a vůbec netrváme na tom, aby politici respektovali zákonitosti, které z něho vyplývají.

Jen blázen by se nechal operovat od politika, který nevystudoval medicínu a jeho jedinou kvalifikací je, že v parlamentu působí ve výboru pro zdravotnictví. Ukažte mi někoho, kdo by usedl do letadla, u jehož kniplu by seděl politik, který sice nemá pilotní zkoušky, ale zabývá se už třetí volební období problémem letecké dopravy.

Pokud by nám v některých situacích vadil nedostatek kvalifikace politika pro konkrétní činnost, proč nám nevadí, pokud politici bez příslušného vzdělání a praxe rozhodnou, že pro naši zem je prospěšný multikulturalismus? Vždyť tenhle proces teoreticky už mnohokrát vysvětlila kulturní antropologie. Jak je možné, že jsme ochotni akceptovat nedomyšlené a amatérské experimenty s naším životním stylem a hodnotami? Jak je možné, že naši politici nadřazují zcela iluzorní ideu panevropanství staletým tradicím a prověřeným zkušenostem vlastního národa, a my se tomu vůbec nebráníme?

Nejde o staromilství či zbytečné strašení, je to porušování zákonů společenského vývoje a může se nám zle vymstít. Ostatně jako každé porušování zákonů. Nic se neděje náhodou.

Věda o společnosti má smysl ne proto, že dává možnost poznat nezměnitelný běh událostí a osvobozuje člověka od rizika obtíží volby, ale proto, že umožnuje rozhodovat racionálněji a se znalostí věci.

Jerzy J. Wiatr,

polský sociolog,

20. století

DĚJINY JAKO DIVADLO

Složitost lidských dějin tkví v tom, že se v nich splétají osudy neuvěřitelného počtu lidí. Navzdory tomu má tenhle zdánlivý chaos svou vnitřní logiku a dá se vzdáleně připodobnit k dramatickému kusu. Dějiny jsou jedno velké divadlo, v němž se mění kulisy, kostýmy, dialogy, ale podstata děje je stále stejná, neustále se v různých variacích opakuje a vrací. Každý si při sledování divadelního představení všimne něčeho jiného. Stejné události mohou na diváky působit různě, protože záleží na úhlu pohledu. Diváci mají rozdílné vjemy a ty si interpretují podle svých osobních zkušeností, znalostí a vkusu. Po představení odcházejí z divadla někteří spokojení či nespokojení. Ale tak je to přirozené, umělecká výpověď nemá jen jednu tvář. Stejné je to s dějinami. Dva různé pohledy na stejnou historickou událost nejsou rozhodně chybou nebo podvodem.

Dějiny se obvykle opakují dvakrát, nejdříve jako drama, později jako komedie.

Karel Marx,

německý ekonom a filozof,

19. století

V jednom se však divadelní diváci jistě shodnou. Pokud sledují Shakespearovu tragédii vystavěnou podle klasického schématu (nejde-li ovšem o avantgardní a často zcela nesmyslné zpracování), zkušený divák tuší, co ho čeká. Vystupují různé postavy, pohybují se v různém prostředí, říkají různé, často nesmírně krásné myšlenky, ale vše téměř neuchopitelným způsobem směřuje k neodvratnému rozuzlení. I když se hrdinové často snaží, aby příběh tragicky neskončil, z logiky děje k tragédii nakonec dojde. To je klasické divadelní schéma, ale je to v lidských dějinách jiné?

Znaky nepořádku a neklidu jsou tyto:

lidé nosí přepychové oděvy,

muži se zdobí jako ženy,

mravy jsou nevázané,

lidé jsou zaměřeni pouze na zisk,

jejich činnost je neuspořádaná,

zvuky a hudby nepřístojné,

lidé nezachovávají zákony slušnosti,

starají se jen o vnější krásu a o udržování své existence,

nezachovávají pořádek.

Sün-c’,

čínský konfuciánský filozof,

2. století př. n. l.

Srovnání vývoje společnosti s divadlem je zjednodušené, ale není od reality tak vzdálené, jak by se mohlo zdát. Pokračujme tedy tímto příměrem. V prvním dějství dobrého dramatu nepoznáte, o co se vlastně hraje. Získáte jistou představu, ale teprve na konci si můžete být jisti, o co autorovi doopravdy šlo. V dějinách je to stejné. Ani v nich není dlouho jasné, k čemu povedou různé události, dokud nenastane rozuzlení. Proměny společnosti se neodehrávají rychle a jejich důsledky nepřicházejí hned. Masivní příchod migrantů z jiného kulturního prostředí přináší sice problémy, ale skutečné důsledky pocítí až budoucí generace. Stejně jako na dobrém divadle, i v životě odvádí naši pozornost od hlavního děje dobře volené vedlejší epizody, jimž často přikládáme podstatně větší význam, než ve skutečnosti mají (třeba ve srovnání s přílivem migrantů zcela marginální spory o Tibet). Lidé pak ovšem nejsou schopni pro množství detailů vnímat celek.

Rozhodně není dobré, aby se historické události hodnotily bezprostředně. Někteří historici tvrdí, že objektivní pohled si lze vytvořit až s odstupem dvou či tří generací. To platí i pro dnešek. Historické soudy o událostech, které vlastně ještě neskončily, nemají žádný reálný význam. A už vůbec bychom neměli vynášet historické soudy o živých osobnostech, protože teprve čas ukáže, zda měly či neměly pravdu (názor komentátorů je zcela irelevantní). I v případě divadla bychom měli hru zhodnotit až po závěrečné oponě.

TEORIE KOLA, SPIRÁLY A KYVADLA

Pokud přijmeme tezi, že se lidské dějiny vyvíjejí podle určitého řádu, pak musíme přijmout i fakt, že se podstata událostí neustále opakuje. Představu vývoje jako opakujících se cyklů najdeme už u antických filozofů, objevuje se v pracích středověkých církevních učenců, stejně jako filozofů moderní doby (počínaje Georgem Wilhelmem Fridrichem Hegelem, Fridrichem Engelsem a Charlesem Darwinem). Dnes se k ní vracejí i mnozí čeští odborníci (např. egyptolog Miroslav Bárta, historik Martin Kovář nebo geolog Václav Cílek).

Cykličnost vývoje lidských dějin vyjadřují autoři rádi různými obraznými příměry. Známým literárním obratem je „kolo dějin se neustále otáčí“. Symbol kola navozuje představu, že se události vracejí v podstatě na stejné místo. To by ovšem popíralo fakt, že se společnost vyvíjí. Představu kola proto nahradil známý Hegelův model spirály. Podle ní se sice události pohybují v kruhu, ale při každém návratu se dostávají o něco výše, neboť získávají novou kvalitu, již můžeme označit slovem pokrok.

Evropa neměla nikdy v dějinách, s výjimkou relativně krátkého období od poloviny osmnáctého století, nad Asií převahu. Těžiště ekonomické a politické moci se po staletí nacházelo ve východní nebo jižní Asii. Někteří historikové uvádějí, že Čína vytvářela v raném novověku skoro třetinu světového národního důchodu, zatímco Indie kolem pětadvaceti procent. To znamená, že z ekonomického hlediska byla Asie ve srovnání s Evropou ještě mnohem silnější, než je tomu dnes.

Table of Contents

ÚVOD

DÍL I. DĚJEPIS TROCHU JINAK

OČITÝ SVĚDEK A SKUTEČNOST

MEDIA OMNIA VINCIT

DĚJINY A MATEMATIKA

ŽVANÍM, TEDY JSEM

DÍL II. DĚJINY VERSUS IDEOLOGIE

NIC SE NEDĚJE NÁHODOU

DĚJINY JAKO DIVADLO

TEORIE KOLA, SPIRÁLY A KYVADLA