Jaroslava Černá

ELIŠKA PŘEMYSLOVNA

MATKA OTCE VLASTI

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.czc

© Jaroslava Černá 2015

© Titulní obrázek Jan Maget 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7102-3

Motto:

Chtěla být jeptiškou a sloužit Bohu.

Stala se královnou, sloužila české zemi a svému lidu.

Kapitola 1

21. června 1305

Město žije… Žije ještě můj otec?

Dívce cválající na koni se zákeřná otázka objevila v hlavě, aniž by ji čekala, a přesto, že odpověď znát nechtěla. Raději přitáhla uzdu, i když se to mladé bílé klisně po rychlé vyjížďce za hradbami Pražského města vůbec nelíbilo. Jenže křivolaké uličky byly i přes časnou ranní hodinu plné lidí a povozů.

Tak brzy musí vstávat, aby zapálili oheň v peci a napekli svůj každodenní chléb, mají v sobě tolik síly a chuti do života, povzdechla si dívka v duchu. Tuší ti pracovití lidé, že jejich král Václav… Eliška sklonila hlavu a zahleděla se na plavou hřívu koně. Zaplavila ji vlna smutku, bránila se slzám. Čím více se blížila k domu zlatníka Konráda, kde sídlil královský dvůr po požáru Hradu, tím více na ni padal pocit marnosti. Přesto spěchala. Poháněla ji vidina zuboženého otce na loži, ke kterému už dlouho nesměla. Dnes to ale bude jinak.

Královská dcera se vracela z vyjížďky plná odhodlání. Musím k otci, chci k němu… Hlasité vzlyknutí třináctileté přemyslovské princezny Elišky zaniklo v šumu a lomozu každodenního života prostého lidu nedaleko místa, kde tiše umíral král Václav, toho jména druhý.

Abatyše Kunhuta Přemyslovna se zastavila ve dveřích vedoucích na prostorný dvůr honosného měšťanského domu, nyní sídla královského dvora. Zaslechla zvonění kopyt na kamenech dlažby a vzápětí už její milovaná princezna Eliška zarazila koně a lehce seskočila ze sedla.

„Jdu k otci, ctěná abatyše,“ pronesla důrazně.

„Eliško, dítě, vždyť víš, všichni se bojíme nákazy, neměla bys…“

Eliška se zastavila, upřela na svoji tetu neklidný pohled plný smutku. Pak jí oči ztmavly, rty se zachvěly. „Tetičko… Já ale musím, chci být u otce a nákazy se nebojím. Copak ty sama jsi mě neučila, že jsme na svých cestách vedeni Bohem? Nenechá mě onemocnět, nenakazím se. Já Bohu věřím, a jestli otec…“ Dívka neměla odvahu nahlas vyslovit to obávané slovo. Vždyť smrt už jí jednou zasadila ránu, která se nikdy nezahojí. V pěti letech jí vzala matku. Krásnou, dobrou a milovanou královnu Jitku.

„Zemře?“ Elišce vyhrkly slzy. „Řekni, tetičko, zemře?“

Abatyše hledala slova útěchy. „Všichni jednou zemřeme, dítě drahé. A jestli dnes dohoří svíce našeho krále Václava a tvého otce, pak je to vůle boží a odejde v míru na věčnost za tvou matkou a za svojí milovanou manželkou. Budiž ti útěchou jejich shledání na druhé straně bytí.“ Abatyše se odmlčela, otřela dospívající neteři tvář. „Máš pravdu, pojď.“ Vzala dívku za ruku a vedla ji chodbami do ložnice krále Václava.

Pak s údivem sledovala odhodlanou princeznu, jak se posadila k otcovu loži, uchopila ztěžklou ruku a hledí do bledé, ztrhané tváře. Abatyše cítila, jak dceru bolí každé otcovo nadechnutí, jak trpí, když mu chrčivý kašel trhá plíce.

„Jsem u tebe, otče,“ ozvalo se tiše a král Václav na chvíli pootevřel oteklá víčka a vrátil dceři lehounký stisk.

Vzápětí se propadl do neklidné dřímoty.

„Otče, za chvíli jsem zpět,“ zašeptala Eliška, vstala a vyšla společně s Kunhutou z ložnice.

„Převléknu se po vyjížďce, trochu se najím a pak se vrátím k otci. Chci být s ním, tetičko,“ oznámila stručně a už se chtěla rozběhnout do svých komnat. Jenže najednou se zarazila.

„A kde je macecha? Kde je Rejčka? Proč ta není u svého manžela v jeho poslední hodince?“

„Jmenuje se Alžběta, nebo Richenza, moje malá,“ zamračila se Kunhuta. Vůbec se jí nelíbilo, jak královně všichni komolili jméno. „Copak jsi zapomněla, že ještě neuplynul ani týden, co porodila králi dceru? Nebuď k ní nespravedlivá.“

Eliška se konečně, poháněná zlostí, rozběhla. Já že jsem nespravedlivá k ženě, která se posadila na trůn namísto mé matky? Ta cizinka nikdy otce nemilovala a právě pro ten trůn se za něho provdala, pro zlatou korunu, kterou si nasadila na hlavu. Nemá nás ráda a my ji také ne! Eliška si musela přiznat, že si s macechou nikdy k srdci nepřirostly. Jak by také mohly? Jak by mi a sourozencům mohla porozumět sotva sedmnáctiletá dívka, která všem neustále dává najevo svoji převahu? „Pro nás je a navždy zůstane pouhou nevlastní matkou,“ ujistila se Eliška nahlas a pak se během převlékání zarazila. „Co s ní asi bude, až otec zemře?“

Vzápětí se rozplakala. „A co bude s námi?“

Podvečer

Zrychlený dech krále Václava se najednou uklidnil a Eliška zpozorněla. „Otče? Je ti lépe?“ Sklonila se nad nečekaně pokojnou tváří.

„Dítě moje,“ obrátil k ní otec projasněný pohled. „Nikdy, nikdy nezapomeň, že jsi z rodu Přemyslovců…“

„Nezapomenu, otče!“ slíbila dcera a otočila hlavu ke dveřím. Zdálo se jí, že za nimi už delší dobu slyší tlumený hovor. Teď se konečně otevřely a na prahu stál…

„Strýčku!“ Sotva slyšitelný překvapený výkřik princezny patřil opavskému vévodovi Mikuláši. „Přijels právě včas, otci se udělalo lépe.“

„To proto, moje malá, že jsi s ním a držíš jeho ruku,“ promluvil prošedivělý, padesátiletý muž. Sklonil se a otevřel své oblíbené princezně náruč.

„Pomůžeš mu? Nechci, aby zemřel,“ šeptala dívenka plačky. „Vždycky jsi stál vedle otce, radil mu a pomáhal.“

Starý vévoda nemohl dojetím promluvit. Pouze kývl a polkl. Nedokázal vyjádřit slovy, co mu vířilo hlavou. Posadil se na lože. Pohledy dvou bratrů se propojily. Ti dva nemuseli mluvit. Jen oni věděli nejlépe, co jeden pro druhého znamená.

Opavský vévoda Mikuláš držel v dlaních bezmocnou ruku svého mladšího bratra, ale také věděl, že stejně pevně už uchopila Václava za srdce neúplatná bezohledná dáma. Jedině ona si dnes odvede českého krále… Není jiné cesty.

„Neboj se, bratře, stál jsem při tobě celý život, budu u tebe i v hodině tvé smrti,“ pronesl bolestně, protože oba bratři věděli… Mikuláš se nadechl, chtěl dále mluvit, ale Václav ho lehounkým gestem zarazil.

„Já, Mikuláši… já mám méně času… To já ti musím za všechno, co jsi pro mě udělal, poděkovat. Jsi nejen o tolik let starší, ale také jsi byl vždy moudřejší. Přesto ses nikdy nezpronevěřil přání našeho otce a byls mi přítelem i rádcem. Bez tebe bych nebyl dobrým králem.“ Václav se sípavě rozkašlal.

„Bratře, nemluv, šetři síly,“ Mikulášovi se třásl hlas. Věděl, o čem mladší bratr a král mluví. Měli sice společného otce, ale každý jinou matku. Zatímco Mikuláš se narodil z lože lásky, Václav z lože manželského, královského. A to předurčilo běh jejich životů. Mikulášovou matkou byla milenka krále Přemysla Otakara II. Anežka z Kuenringu. Dívka, kterou velký vladař miloval, ale nikdy se s ní neoženil. Proto žádné z jejich dětí nikdy nemohlo zdědit trůn ani královskou korunu.

Matkou Václava však byla uherská princezna Kunhuta, česká královna. Pouze ona dala králi Přemyslu Otakarovi následníka trůnu, Mikulášova o sedmnáct let mladšího nevlastního bratra Václava.

„Mikuláši…,“ vyrušil vévodu z myšlenek slábnoucí hlas. „Prosím, slib mi, slibte mi…,“ obrátil se ke své sestře, abatyši Kunhutě, zahleděl se zamlženým pohledem na dceru Elišku.

„Václav, můj syn, následník trůnu, bude potřebovat radu a pomoc stejně jako já. Mikuláši, stůj při něm…,“ králi se krátil dech.

„Slibuji, bratře, neobávej se,“ pronesl Mikuláš slavnostně a nevěřícně hleděl do Václavových bledých očí. Cítil utrpení mladého muže, cítil, jak ho opouští síla k poslednímu nadechnutí.

A náhle se komnatou rozhostil klid.

Mikuláš držel bezvládnou ruku mladšího bratra v dlani, abatyše Kunhuta poklekla k modlitbě.

Eliška pochopila. „Otče!“ Chvějící se rukou pohladila uvolněnou tvář, prudce se otočila a s pláčem vyběhla z ložnice.

Nezapomeň, že jsi Přemyslovna… Zněla jí v hlavě poslední otcova slova.

Eliška běžela chodbou, nevěděla kam. Nejraději by znova osedlala koně a cvalem projížděla polní cestou až k lesu. Tam by mohla vykřičet všechnu bolest a nespravedlnost světa. „Nikoho už nemám!“ žalovala na útěku od bolesti. „Nikoho!“ Matku si téměř nepamatuji, pouze ten smutek a prázdnotu, když nás opustila. A dnes odešel k Bohu i otec. „Otče!“ Vykřikla, sklonila hlavu, otřela si dlaněmi vlhké tváře, a když se znova rozběhla pryč od té světské nespravedlnosti, srazila se s někým, kdo tiše kráčel chodbou proti ní.

Na chvíli v náruči muže ztuhla, pak ucítila pach koně a kůže. Rychle se vymanila z nečekaného objetí a zvedla pohled zamlžený slzami.

„Princezno…,“ vyrazil ze sebe rozpačitý mladík. „Co se stalo?“

Eliška se nedokázala usmát na svého nevlastního bratrance, i když ho tak ráda viděla. Byli si s otcem, opavským vévodou, tolik podobní!

„Mikuláši…,“ vzlykla dívka. „Otec… náš král právě skonal…“ a princezna Eliška toho dne vyplakala v náruči mladého opavského vévody Mikuláše tu největší bolest a žal.

Kapitola 2

Praha, 21. června 1306

Eliška dokončila v duchu povinnou modlitbu a pak tichým šepotem pokračovala: „A, Bože, prosím, ať moje matka i otec odpočívají tam někde s tebou v pokoji, ochraňuj jejich duše…“ Zvedla hlavu a ulpěla pohledem na nehybných zádech bratra Václava. Jako následník trůnu poklekl před otcovým hrobem jako první a před všemi ostatními.

Uplynul rok od smrti královského otce. Bratr Václav již rok vládl českým zemím, Polsku a Uhrám.

Eliška byla ráda, že se sešli alespoň při společné modlitbě a bohoslužbě za zesnulého otce, jinak bratra moc často nevídala. Pořád byl někde na cestách, ale slýchávala toho o jeho bujarém životě více, než jí bylo milé.

Jistě se úpěnlivě modlí za duše rodičů v očistci, přála si Eliška. Také by mohl Boha prosit za sílu a moudrost pro sebe, za schopnost dobře vládnout celé zemi a za všechen český lid. Tak moc to potřebuje!

Eliška zahlédla, jak se abatyše klečící vedle ní pokřižovala a pomalu se zvedá z pokorného pokleku. I sestra Anna s manželem Jindřichem Korutanským už byli na nohou.

Eliška se pomalu zvedla, otočila se k ostatním příbuzným a hned se zamračila. Macecha Rejčka, čelo opřené o sepjaté ruce, zatím okolí nevnímala.

Modlí se za duši svého zesnulého manžela a krále, nebo má starost o vlastní budoucnost?

„Půjdeme, princezno,“ vyzvala Elišku abatyše Kunhuta, ale ruku už jí nenabídla.

Jak rychle nám princezna dospěla, usmála se žena v hábitu na svoji neteř. Dětské rysy ve tváři se během krátké doby změnily v krásný oduševnělý obličej dospívající dívky. Abatyše nechala Elišku, ať sama vyjde z šera kaple Zbraslavského kláštera na prosluněný dvůr.

„Pane vévodo…,“ vrátila pozdrav s mírnou úklonou zamyšlenému opavskému vévodovi Mikuláši, zatímco jeho nejstarší syn stejného jména spěchal za odcházející princeznou Eliškou.

„Hrobka, kaple i celá stavba kláštera je sotva dokončená,“ rozhlédl se vévoda kolem sebe. „Ale přání našeho krále jsme splnit museli. Zde chtěl odpočívat, v klášteře, který založil, na místě, které tak miloval náš otec Přemysl Otakar.“ Vévoda se krátce odmlčel. „Všimla sis, paní, jak je Eliška svému dědovi podobná?“

„Jistě, Mikuláši, to nelze přehlédnout. Už teď je stejně urostlá, ve tváři snědá a podobných rysů, myslím, že má i jeho ušlechtilou, bojovnou a odhodlanou povahu.“

„Roste do krásy,“ promluvil vévoda. „Jednou z ní bude i moudrá a bohabojná dospělá žena.“ Vzápětí se vévoda zamračil a pomalým krokem vyprovázel abatyši z kaple. „Škoda že nemůžeme říct totéž o mladém králi,“ pronesl trpce. I když mluvil tiše, opat Konrád stojící u východu jeho slova zaslechl.

„Paní abatyše… pane vévodo…,“ nejdříve lehce sklonil a pak zvedl hlavu. „Právě o tom jsem s vámi chtěl mluvit. Náš mladý král potřebuje domluvit. Je čas, aby si uvědomil, kým je, jaké dědictví spravuje, a především jak se chovat, aby ustaly ty nekonečné řeči o jeho nezřízeném životě, pitkách a štědrých darech z královského majetku.“

„Máš pravdu, pane opate,“ vévoda Mikuláš rozjasnil tvář. „Je čas plnit sliby, které jsem dal jeho otci na smrtelné posteli.“

Malá společnost se po společné modlitbě a krátké mši za duši krále Václava usadila ve strohé klášterní místnosti ke skromnému jídlu.

„Necháme našeho mladého krále, ať se nejdříve posilní, ale pak musí vědět, co mám na srdci.“ Opavský vévoda tlumeně naznačil opatu Konrádovi, kaplanovi Petru Žitavskému a abatyši svatojiřského kláštera Kunhutě svůj úmysl si s Václavem vážně promluvit.

„Zde domluvy stačit nebudou, náš král musí začít moudře panovat.“ Opat Konrád v hněvu zvýšil hlas, a když k němu mladý král Václav obrátil pohled, neudržel se a vyčítavě promluvil: „Veličenstvo, je čas dělat plány do budoucna, protože na minulost nemůžeme být hrdí.“

„Co máš na mysli, pane Konráde?“ Václav do sebe sebejistě obrátil pohár vína a povýšeně se zadíval opatovi do tváře.

„Veličenstvo, je toho hodně,“ začal opat nejprve opatrně, pak s ním ale začal cloumat dlouho skrývaný hněv.

„Zapomínáš, jaký odkaz ti zanechal tvůj otec? Zapomínáš, jak tě musel před dvěma roky s vojskem podpořit u Budína a jak jsi vlastní vinou ztratil uherskou korunu?

Ty pouze těžíš ze zásluh o velkou říši svého otce. To on tě zasnoubil s jedinou dcerou uherského krále a dopomohl ke koruně, to on pro tebe dobyl Polsko! A dnes? Po sňatku s bezvýznamnou Violou Těšínskou jsi zásnuby zrušil, Uhry ztratil a nebude to dlouho trvat, ztratíš i polské země!“

„Jak můžeš…!“ Václav zrudl, ale slova na obhajobu mu chyběla.

„Veličenstvo,“ promluvil rozvážně starý opavský vévoda. „Ty víš, že jsem pro tvého otce a našeho krále spravoval polské země. Odpusť, ale proti tvé vládě se zvedá vlna odporu. Copak nemáš o posledním dění zprávy? Vždyť od jara to v Polsku vře. Vladislav Lokýtek sjednotil část šlechty a dobyl Krakov, usadil se na Wawelu, hradě, ze kterého polským zemím mým prostřednictvím vládl tvůj otec. Situace je, veličenstvo, neudržitelná.“

Zdálo se, že mladý král až teď začíná naslouchat. „S tím si poradím, pane vévodo. Vím, že můj otec si tvé pomoci a rady vždy vážil. Co navrhuješ?“ zeptal se Mikuláše.

„Není jiné řešení než proti rebelům zasáhnout silou,“ pronesl opavský vévoda.

„Tažení do Polska?“ Václavovi se nápad viditelně zamlouval a Mikuláš okamžitě pochopil, že mladý král už se vidí jako hrdina, rytíř na koni v čele vojska, který vyrazí do boje a udělá v polských zemích pořádek.

„Tak, veličenstvo,“ souhlasil vévoda, „je nutné ukázat rozhodnost a sílu, vždyť ani v českých zemích není klid a pitkami a rozdáváním majetku a darů si přízeň šlechty nezískáš. Pamatuj na svého děda Přemysla Otakara. Toho právě šlechta v čele s Vítkovci a Falkenštejnem zradila v bitvě na Moravském poli. Nikdy nebudou spokojení a vždy budou prahnout po majetku a moci, když vycítí slabého vladaře.“ Opavský vévoda s obavami sledoval mladého krále. Pochopí, co mu chci naznačit?

„Pane vévodo,“ ozvala se princezna Eliška, která hovoru se zaujetím naslouchala. „Budeš mi jednou o našem dědečkovi vyprávět?“

„Budu, princezno,“ kývl Mikuláš. „Až přijde čas, všechno se o našem velkém vladaři dozvíš.“ Vždyť jsi mu tak podobná…, pomyslel si Mikuláš a zahleděl se na dospívající dívku, která už se tiše bavila s jeho nejstarším synem. Co si povídají, neslyšel.

„A taky by měli bratrovi domluvit, aby zanechal toho nezřízeného života, pitek a povolných žen,“ svěřovala se Eliška dědici opavského panství. „On si myslí, že když je král, může si dělat, co chce.“

„Princezno, to není tak snadné,“ šeptal mladý Mikuláš. „Chápu otce, hovoří s králem a nemůže mu vyčítat všechny poklesky, i když k tomu má důvod. Myslím, že spoléhá na tažení do Polska. Václavovi jistě pomůže, když bude bojovat za svěřené země, pak snad zapomene na radovánky a naučí se zodpovědně vládnout.“

„Ty jsi ale chytrý,“ usmála se na mladého Mikuláše Eliška a v duchu se vrátila k jejich setkání před rokem, kdy ji držel v náruči na opuštěné chodbě a ona na jeho hrudi vyplakala žal nad ztrátou otce.

A Mikuláš v tom okamžiku poznal, že v očích čtrnáctileté princezny je více než pouhé přátelství a v žilách jim oběma proudí nejen zděděná krev po společném dědovi a králi Přemyslu Otakarovi, ale také vzájemné porozumění a těžko utajovaná přízeň.

Kapitola 3

Olomouc, 4. srpna 1306

„Ve městě před námi uděláme poslední zastávku na domácí půdě.“ Král Václav se pokoušel dát svým slovům důraz vladaře, ale jeho vojenští velitelé jasně viděli, jak je mladík, nezvyklý dlouhé jízdě v sedle, unavený.

„Moudré rozhodnutí, veličenstvo,“ přitakal králi muž po jeho pravé ruce. „Koně i vojáci potřebují odpočinek, a navíc stejně musíme vyčkat, než se k nám připojí další jednotky.“

Václav pouze unaveně kývl, protože žhnoucí polední slunce na nebi bez mráčku mu ubíralo sílu, monotónní nekonečná jízda v sedle ho uspávala.

„Vůbec se mi tažení do Polska nelíbí,“ zavrčel jeden z šlechtických vojenských velitelů opatrně ke svému příteli, který podrážděně přikývl a rozhlédl se. Když viděl, že nikdo z králova doprovodu není v doslechu, začal si bez obav stěžovat:

„Jak chce bojovat mladý a nezkušený král proti tak velkému a prudkému povstání? Nikdy nebude jako jeho otec a děd, nikdy se jim nevyrovná, vždyť se sotva udrží v sedle.“

„Je zvyklý na jinou zábavu a vůbec netuší, co ho čeká,“ pokrčil druhý šlechtic rameny.

„I kdyby povstání v Malopolsku potlačil, co se mu děje pod nosem, v Čechách, to není schopný pochopit, natožpak ovlivnit. Copak sedmnáctiletý mladík může rozumět rozporům nejvyšší šlechty? Copak ho někdy zajímalo, o co jde nejmocnějším rodům?“

„Žádný z moudrých panovníků si nikdy nemyslel, že z trůnu může dohlédnout až do duše mužům, kteří touží po moci a bohatství. Jenže mladý král je přesvědčený, že si oblibu koupí rozdáváním darů. Jak je hloupý!“ sykl muž a znova se obezřetně rozhlédl. „Tažení ještě nezačalo a král už je celý bolavý. Ani jeho vláda ještě pořádně nezačala a už dělá jednu chybu za druhou.“

„Tažení do Polska mu poradil opat Konrád a Petr Žitavský, také opavský vévoda Mikuláš,“ namítl šlechtic a hned pokračoval: „Jistě, moudré rozhodnutí moudrých mužů, vždyť vévoda Mikuláš stál věrně po boku i jeho královskému otci a byl mu více než rádcem a starším bratrem. Jenže pro slabého panovníka, který si myslí, že vítězství přijde samo, je každá rada marností. A opavský vévoda? Tomu zůstal pouze titul, jeho dědictví po otci Přemyslu Otakarovi mu mladý král zatím nevrátil.“

„Všeho do času, pánové,“ ozvalo se šlechticům za zády. „Zaslechl jsem konec vašeho hovoru,“ ujistil je starý vévoda a dojel na jejich úroveň. „A o našeho krále se nebojte, je sice mladý a nezkušený, ale věřím, že si své ostruhy v boji vydobude. A i na vás bude záležet. Je to i vaše válka. Když budete stát při svém panovníkovi, příště on bude na vaší straně.“ Mikuláš už se na dva pochybující velitele nepodíval, pobídl koně a klusem dojel Václava v čele svého doprovodu a části vojska. Z toho, co zaslechl, mu nebylo vůbec dobře. Takoví jsou Češi a takoví zůstanou, honilo se mu hlavou. A páni z růže? Potomci Vítkovců a zrádného Záviše z Falkenštejna? Vždy v minulosti jednali pouze ve svůj vlastní prospěch, často na úkor krále. A Mikuláš si musel přiznat, že šlechticům z rožmberského rodu už nikdy nemůže věřit.

„Veličenstvo, budeme muset pár dnů vyčkat na ostatní oddíly zemské hotovosti v Olomouci,“ pokusil se povzbudit horkým dnem zmoženého krále. „A pak budu neustále po tvém boku, neobávej se.“

Odpovědi se nedočkal. Václav se pouze pokusil o vděčný úsměv a raději se rozhlížel po prvních uličkách města, kde budou pár dnů sbírat síly, aby pak se svým vojskem vyrazili do Polska a potlačili vzpouru Vladislava Lokýtka, nespokojeného s českou nadvládou.

„Vlastnoručně vrazím meč do hrudi muže, který si dovolil povstat proti mému trůnu! Proti vládě Přemyslovce!“ pronesl Václav odhodlaně, jenže vévoda si všiml, jak mu po skráních stékají kapky potu a jazyk se mu lepí na patro. Jak by ne, když si i během tažení dopřává po nocích namísto spánku víno proudem a utěšit ho může pouze povolná dívka, pomyslel si trpce.

To všechno se ale změní, utěšoval se v duchu. Vždyť je ještě mladý, brzy pochopí, co je jeho povinností a vládnout se naučí. Zodpovědnost za zemi nemůže být dlouho v rukou Korutana, napadlo Mikuláše vzápětí. Václavovo rozhodnutí svěřit vládu po dobu tažení do Polska ctižádostivému Jindřichu Korutanskému, švagrovi a manželovi sestry Anny, se nikomu u dvora nezamlouvalo. Vévoda bezděčně zavrtěl hlavou. Jak jen mohli princeznu Annu provdat za tak neschopného muže…

„Vojsko ať se utáboří na předměstí,“ probraly vévodu ze zamyšlení Václavovy příkazy.

„Já přijmu pozvání olomouckého děkana a ubytuji se v jeho sídle. A strýčku… potřebuji být sám, prospat se…“

„Jistě, veličenstvo,“ opavský vévoda Mikuláš s pochopením přikývl, zarazil koně a vyčkal na ostatní velitele jedoucí pár koňských délek za svým králem.

Král Václav zvedl hlavu k nebi. Stíny už se sice prodlužovaly, ale vedro toho dne snad nikdy nemělo skončit. Sklonil se v sedle a mírně poplácal vlhkou srst na mohutném krku svého hřebce. „Vím, i ty potřebuješ odpočinek.“ Rozhlédl se vylidněnou ulicí, dal pokyn svým strážím, že se mohou vzdálit a nechal koně, aby pomalým krokem došel k děkanskému sídlu. S úlevou zastavil ve stínu mohutné lípy, kde v chládku u úvazu už jeden kůň líně postával. Na rozdíl od Václavova tmavého hnědáka byl světle sametový, s hřívou a ocasem jako vlasy zlatovlasé panny. Král sklouzl ze sedla, nejprve na štíhlých nohou trochu poklesl v kolenou, hned se napřímil, prsty si pročísl světle hnědé rovné vlasy na ramena, promnul ostře řezaný obličej vlhkými dlaněmi. Nejprve pohladil nozdry svého koně, jenže pak mu to nedalo a udělal pár kroků ke světlému hřebci.

„Odkud ty jsi?“ polaskal trpělivé zvíře mezi očima, nabídl mu zpocenou ruku a nechal teplý jazyk prozkoumat svou dlaň. „Ty jsi ale krásný…, jednou si takového společníka také nechám přivézt.“ Král byl koněm okouzlený, a kdyby nebyl k smrti unavený a to nekonečné horké odpoledne mu nevysálo poslední zbytky sil, vyšvihl by se do sedla… „Ještě se uvidíme,“ slíbil hřebci z jižních zemí a zamířil ke vchodovým dveřím rozlehlého sídla.

Zaujatý myšlenkou na vzácné zvíře a vidinou chládku v domě si mladý král nepovšiml, že už je dlouhou chvíli sledován dvěma páry bystrých očí.

„Veličenstvo…,“ sklonil se před králem správce děkanství. „Jeho Milost pan děkan se vrátí večer, do té doby…“

„Do té doby nechci nic jiného než trochu lehkého vína na zahnání žízně a pohodlnou postel,“ přerušil starého muže panovník a nechal se vést příjemným chládkem chodby do patra domu.

„Tvá komnata, veličenstvo…“ Muž hrdě otevřel před svým králem jednoduché dveře a do ložnice už ho nechal vstoupit samotného. Než se Václav rozhlédl, přispěchal sluha s vínem, ke dveřím se beze slova postavili dva ozbrojenci, aby strážili vladařův klidný odpočinek.

Václav zhluboka pil. Přestože víno bylo chladné, jeho unavené tělo v okamžiku zmalátnělo a už ho nelákalo nic jiného než pohodlná postel pod oknem.

Král Václav během krátké chvíle hluboce usnul.

Nevnímal nic, co by mohlo napovědět běh příštích okamžiků. Nevyrušily ho přidušené výkřiky a steny odněkud z chodby, nezaslechl tiché otevírání dveří a nemohl slyšet jediné slovo, protože žádný z najatých vrahů nepromluvil.

Muž v kápi se připlížil ke spícímu králi jako divoká kočka. Jen na krátký okamžik se mu v rukou zaleskla čepel, když zvedl pěst, která pevně svírala dlouhou ostrou dýku.

Jenže právě v tom okamžiku spícího krále probral náhlý pocit nebezpečí. Otevřel oči a ve stejné chvíli poznal, že je pozdě. Nemohl už udělat vůbec nic. Ostří nože mu projelo břichem, tělo se vzepjalo, vytřeštěné oči hleděly do chladných očí vraha, bolest byla nesnesitelná.

Když přišla druhá rána, král cítil, že mu dýka zasáhla srdce, že se právě naposledy nadechl, že umírá. Ničemu nerozuměl. V tichu kolem sebe přestal vnímat bolest, zapomněl, že je král a jeho poslední myšlenkou zůstala vzpomínka na překrásného arabského hřebce s hřívou jako zlatovlasá panna. Takového bych jednou chtěl… To bylo poslední přání českého krále Václava, toho jména třetího.

Vrah v kápi vytáhl dýku z vladařova srdce, rozmáchl se a bodl ještě jednou. Musíme mít jistotu, ujišťoval se v duchu, jinak nedostaneme druhou část tučné odměny. Sklonil se nad Václavovým obličejem a poslouchal, jestli ještě dýchá. Když zaslechl jakési zabublání z chlapecké hrudi, udělal poslední sebejistý pohyb. Pro jistotu prořízl českému králi hrdlo.

Pak hodil zakrvácenou zbraň na zem k loži a neslyšně se plížil ke dveřím. Tam, mezi dvěma postavami stráží zhroucenými v kalužích krve, stál jeho společník, kapuci z hrubé látky přetaženou do čela.

Muži na sebe kývli, shodili neforemné pláště a v naprostém tichu se rozběhli chodbou k zadnímu východu z domu. Nikdo je nezahlédl.

„Ať vina padne na toho, kdo mrtvého krále najde a zvedne vražednou zbraň,“ ušklíbl se ten, který vraždil, na svého společníka, když už bezpečně opustili zadní dvůr.

„Sejdeme se podle dohody,“ kývl roztřeseně druhý muž už ze sedla koně, a i když se rozdělili, oba vyrazili uličkami Olomouce stejným směrem – do Čech.

Tři krvavé skvrny na lehké lněné haleně krále Václava se postupně slily do rudé záplavy, nad kterou začala neodbytně kroužit masařka.

Kapitola 4

Praha, dům zlatníka Konráda, o šest dnů později

„Co se děje? Vždyť je teprve časné ráno!“ Eliška se zaposlouchala do nezvyklého ruchu na dvoře domu. „Jestli někdo přijel tak brzy, musel štvát koně celou noc… Něco se stalo! Něco se muselo stát! Vyhlédla z okna své ložnice, ale viděla už pouze skupinu zpěněných koní, kterých se ujali štolbové.

Dívka si rychle zapletla vlasy do jednoduchého copu, přes košili přehodila šaty bez rukávů a chvějícími prsty se pokusila je na bocích alespoň stáhnout šněrováním. Vzápětí vyběhla na chodbu. V patře bylo ticho, v přízemí bouchly dveře. Za tím dutým zvukem se přemyslovská princezna rozběhla.

Opavský vévoda se nedokázal posadit. Přecházel přijímací místností, oděv zaprášený, únava byla hmatatelná a nejvíc vymlouvavé byly vévodovy zarudlé oči.

„Král…,“ pokusil se promluvit k narychlo sezvané společnosti, „král je mrtev!“ Polkl a nebyl schopný dalších slov.

Abatyše Kunhuta stiskla víčka, pak se pokřižovala a sklonila hlavu. Opat Konrád a Petr Žitavský zaskočeně mlčeli.

Jediný, kdo se zvedl ze židle, byl Jindřich Korutanský. Bledý jako smrt zamířil ke dveřím, manželka Anna ho překvapeně následovala. Když za nimi zapadly dveře, Jindřich se zastavil, opřel ruku o kamennou zeď a zahleděl se z okna.

„To se tě zpráva o smrti mého bratra tak moc dotkla?“ ptala se Anna manžela s obavami. „Myslela jsem… netušila jsem…“

„Anno, mlč!“ vyjel Korutan na manželku tvrdě. „Copak jsi nic nepochopila? Copak nevíš, co to pro mě znamená?“

Elišku za rohem chodby tvrdá slova manžela starší sestry zastavila. Zaskočená jejich příkrostí, záda přitisknutá k chladné stěně, naslouchala překvapivému hovoru.

„Myslela jsem, že vládu mého bratra Václava neuznáváš,“ pronesla Anna smířlivě. „Nerozumím ti, vždyť to je strašná a neuvěřitelná zpráva pro všechny, pro celou zemi! Vždyť…“

„Proboha, Anno, copak to nechápeš?“ sykl Jindřich tlumeně a Eliška se konečně odvážila alespoň vyhlédnout zpoza rohu.

Jindřich, bledý obličej těsně před tváří své manželky, rozrušeně pokračoval: „Koho Václav pověřil vládou v českých zemích po dobu své nepřítomnosti na tažení do Polska? Kdo ho zastupuje? A kdo asi bude vládnout, když je král mrtev?“

Eliška nevěřila jedinému slovu, které Jindřich vyřkl. Vystoupila z úkrytu a nevěřícně hleděla na rozrušenou dvojici. O čem to ti dva mluví? Kdo že je mrtvý? Dívce se málem podlomila kolena, jenže musela poslouchat dál.

„Václav pověřil vládou tebe…,“ pomalu a monotónně odpověděla Anna na manželovy otázky. Vzápětí jí to došlo. „Ty myslíš… Jindřichu!“ vykřikla překvapeně. „Ty předpokládáš, že budeš vládnout?“