Stanislav Češka

NEZRALÁ VRAŽDA

Brněnská mordparta vyšetřuje

vydala Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka 2016

© Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7084-2

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi

této knihy.

Knihu také s úctou věnuji pracovníkům brněnské „mordparty“, tedy správněji řečeno policistkám a policistům z 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje. Řeší s vysokou profesionalitou ty nejzávažnější násilné trestné činy. Díky jejich nelehké práci je v našem kraji podstatně bezpečněji a my bychom jim za to měli být vděční.

Rád bych také poděkoval:

panu plukovníku Luďku Blahákovi z SKPV Brno za cenné informace o práci jím řízeného 1. oddělení OOK SKPV,

panu emeritnímu vrchnímu komisaři Vladimíru Matouškovi za cenné informace z kriminalistické praxe.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Příběh vyprávěný v této knize se zakládá na skutečném kriminálním případu úspěšně vyřešeném policisty 1. oddělení odboru obecné kriminality brněnské krajské SKPV. V zájmu ochrany těch, jimž popisovaná smutná událost tragicky zasáhla do jejich životů, jsou však změněny: místo a čas děje, jména a povolání některých osob.

Také byly některé části tohoto příběhu změněny, případně domyšleny v zájmu literárního zpracování tohoto tématu. Stejně tak i kriminalisté brněnského krajského 1. oddělení OOK jsou mnou vytvořené fiktivní literární postavy, byť jsem si občas dovolil malou inspiraci skutečným životem skutečných (nejen brněnských) policistů.

1

Čerstvě povýšený podplukovník Jaroslav Motl se rozhlédl kolem sebe po přátelích sedících u velkého stolu v bystrcké restauraci U Pepy, oblíbeném to podniku jeho největšího a celoživotního přítele Standy Berky, který tuto útulnou restauraci nazýval svou „druhou kanceláří“.

Jaroslav Motl už před dlouhými roky, koncem 1. poloviny 90. let, vystřídal svého šéfa a přítele Standu Berku na postu šéfa brněnské krajské mordparty. Standa Berka tehdy už nemínil snášet věčné reorganizace a buzerace nové generace policejních šéfů, kteří sice mnohdy měli nevelké schopnosti a znalosti policejní práce, ovšem odhodlání přímo nekonečné. K tomu se v té době přidal prudký nárůst zločinnosti, protože nově nabytou demokracii si mnozí vykládali poněkud svérázně, v čemž je podpořila i rozsáhlá amnestie.

Policisté potom často nevěděli, kam dřív skočit. Na jedné straně měli honit kromě nových lumpů i ty, které už úspěšně předali soudům a kteří se díky amnestii dostali na svobodu. Na straně druhé ovšem měli často vedení, které se zabývalo politikou a na podřízené mu tak už nezbývalo mnoho času. Když už, tak z toho často pro policajty v ulicích nic dobrého nekoukalo. Podobně jako kapitán Berka tehdy dali „svýma nohama“ najevo, co si o podobných kotrmelcích myslí, mnozí zkušení policajti.

Zůstali potom ti mladí, ještě plní ideálů, a ze starších hlavně srdcaři, kteří u policie pracovali už v několikáté generaci a prostě se na tuhle práci nedokázali vykašlat. K takovým patřil a patří i Jarda Motl, jehož předkové pradědem ještě za Rakouska počínaje sloužili u četnictva, policie či posléze Veřejné bezpečnosti. Jarda měl tohle řemeslo zadřené tak hluboko pod kůží a nemohl se s ním rozloučit, i když jej poměry u sboru prudily snad ještě víc než jeho přítele a vedoucího Berku.

Pouze škola nebo nejrůznější kurzy z vás ovšem dobrého kriminalistu neudělají. To platilo tehdy i dnes. I když dnes to vypadá mnohde a mnohdy tak, že je mnohem více těch mladých a sebevědomých, kteří si tuto starou pravdu nepřiznávají. Berka i Motl měli ovšem to štěstí, že pocitům geniality a nadřazenosti po ukončení právnické fakulty a posléze i nástavbového studia na Fakultě VB Vysoké školy SNB je po nástupu ke krajské kriminálce uchránil tehdejší náčelník a starší kolegové.

Tu nejdůležitější policejní školu oba dostali teprve na brněnském krajském ředitelství policie. Jejich tehdejší náčelník se navíc nebál prosazovat mladé, pokud u nich ovšem vycítil kriminalistické nadání, snahu na sobě pracovat a také to, že jim nebylo cizí mnohé práci na kriminálce obětovat.

Když v roce 1989 náhodou téměř současně odešli do zaslouženého důchodu náčelník skupiny pro násilné trestné činy a požáry, tedy řečeno oficiálně 1. skupiny I. odboru obecné kriminality, a jeho zástupce, jmenoval náčelník jako nového náčelníka čerstvě povýšeného kapitána Berku a jako jeho zástupce rovněž čerstvě povýšeného nadporučíka Motla. Někteří kolegové se na takový rychlý vzestup obou mladých kriminalistů dívali nelibě, většina jim však fandila. A jejich plukovník svého rozhodnutí tehdy rozhodně litovat nemusel.

Drobný problém byl pouze v tom, že jak Standa Berka, tak i jeho nástupce Jarda Motl se starali především o svoji práci, jejíž jádro spočívalo v chytání lumpů. Nedílnou součástí úspěšné kariéry, a to samozřejmě nejen u policie, bývá „vnímavý přístup“ k přáním a názorům šéfů, byť ta přání a názory bývají sebepitomější. Tomuto se Berka nikdy nepodrobil a nakonec odešel. Podobně se choval i jeho nástupce. Výsledkem ovšem bylo to, že přes vynikající výsledky jím vedeného 1. oddělení byl Jarda Motl pořád pouze kapitánem a vrchním komisařem.

Teprve v posledních letech po výměně na postu policejního prezidenta se klima u policie změnilo a ledy hnuly a u Jardy přišlo povýšení na majora, rychle následované dalším povýšením na podplukovníka spojeným se jmenováním do služební hodnosti rady.

Jardovo povýšení přišlo téměř současně s tím, když jeho manželka Kateřina, špičková odbornice v soudním lékařství a neomezená vládkyně nad pitevnou brněnského Ústavu soudního lékařství, dosáhla dalšího významného bodu ve své skvělé kariéře. Povýšila totiž z docentky na profesorku. Její publikační činnost, pedagogické úspěchy na Lékařské fakultě Masarykovy univerzity a vůbec odborná erudice a věhlas v tuzemsku i cizině nic jiného ani nepřipouštěly.

Oslava těchto dvou potěšujících životních událostí byla příčinou toho, proč spolu v útulném salonku bystrcké restaurace manželů Josefa a Aleny Kroupových nyní seděli Jarda s Káčou a Standa Berka se svojí životní partnerkou Lucií, vyprávěli si o životě a k tomu si užívali špičkové kuchyně i vinného sklepa restaurace.

2

Jarda si právě liboval, jak je to fajn, že po delší době má volný víkend a vůbec nejbližší víkendovou pohotovost mají oba s Káčou až o přespříštím víkendu, když vtom Jardovi začal vyřvávat mobil.

Čerstvě povýšený podplukovník se zadíval na displej a protáhla se mu tvář.

Standa Berka se jej dílem pobaveně, dílem soucitně zeptal: „Copak? Nějaká služební nepříjemnost?“

Jarda přikývl. „Bohužel asi ano. Volá mi Čenda.“

Jarda tím myslel rovněž v poslední vlně čerstvě povýšeného majora Čeňka Bouru, svého zástupce, a sveřepým pohledem obdařil svůj vyřvávající mobil. Zabručel: „Já tomu vejlupkovi důrazně řekl, že otravovat mě tenhle víkend může jedině tehdy, kdyby někdo vypustil naši přehradu, vyhodil do povětří magistrát, začala válka, Zbrojovka prohrála s Baníkem Ostrava nebo Kometa se Spartou, případně ještě tehdy, pokud by měl padnout ten nákup burčáku od Čendova kamaráda z Čejkovic. Pokud se nebude jednat o žádnou z vyjmenovaných katastrof, roztrhnu jej jako hada a budu si hledat jiného zástupce.“

Po tomto výhružně znějícím prohlášení Jarda konečně přijal hovor. Aniž by nechal Čendu cokoliv říct, stručně prohlásil: „Ahoj, nemůžu přijet, jsem na práškách.“

Z mobilu se zřejmě linuly pádné argumenty, protože výhružný výraz v Jardově tváři vystřídal mix beznaděje a rezignace.

Jarda ukončil hovor, lítostivě se podíval na jídlo a pití na stole a rezignovaně prohlásil: „Je to v háji. Musíme vás tu nechat. Do deseti minut pro mě a Káču přijede auto.“

Na Káčin tázavý pohled Jarda odpověděl: „Máme význačnou zavražděnou, moje milá profesorko. Musíme oba k případu.“

Káča se nezlobila, už byla zvyklá, takže poněkud rozmarným tónem děla: „Jak význačná je ta nebožka, můj nejmilovanější podplukovníku? Nebo to musíš tajit před zde přítomnými civily?“

Jarda mávl rukou. „Ale prdlajs. Stejně tě, Stando, budu muset navštívit, protože jsi s tou nebožkou měl také před časem co do činění. Zavraždili nám paní JUDr. Andreu Borskou.“

Všichni tři se na Jardu udiveně zadívali a Standa Berka se zeptal za všechny: „Myslíš snad tu Andreu Borskou?“

Jarda s nešťastným výrazem v obličeji rozpažil ruce. „Bohužel ano. Jde o naši bývalou náměstkyni primátora. Což je také důvod, proč moje a Káčino víkendové volno na přímý rozkaz našeho pana krajského ředitele končí. Ani si všichni nedokážete představit, jak mi to je líto. A jak mě to, s prominutím, sere. Jenže to je tak to jediné, co s tím mohu dělat.“

Po těchto temných Jardových slovech se ve dveřích do salonku objevil mladý strážmistr s omluvným výrazem ve tváři.

3

JUDr. Andrea Borská byla úspěšnou advokátkou věnující se obchodnímu právu. Občas však zabrousila i do práva trestního, to pokud její klienti zabředli do pochybných obchodů, které ovšem v podání JUDr. Borské byly před soudem, nutno konstatovat, že většinou úspěšně, prezentovány jako nezdařený podnikatelský záměr.

Advokátní kancelář Borská, Hustoles, Mokrý patřila ve svém oboru ke špičce v celé zemi. Pokud hospodářská kriminálka stála proti klientům této advokátní kanceláře, vedlo to k zasmušilosti a pesimismu jak u policejních vyšetřovatelů, tak i u státního zástupce, který vše dozoroval.

Samozřejmě si jsme před zákony všichni rovni, jenže zdaleka ne všichni si mohou v naší demokracií, mlékem a strdím oplývající zemi dopřát služeb advokátní trojice Borská, Hustoles, Mokrý. Jejich honoráře odpovídaly jejich výkonnosti a schopnostem, což znamená, že si je mohli dovolit opravdu jen ti nejmajetnější. Takových movitých spoluobčanů, které nám přinesl naděje plný rozvoj naší země v posledním čtvrtstoletí a kteří měli problémy se zákony, však bylo dost na to, aby se životní úroveň zmíněné trojice advokátů blížila životní úrovni jejich klientů. Což znamenalo, že rozhodně neobědvali v bufetu, nejezdili deset let starým autem a netrávili své dovolené pod stanem u některé z českých či moravských přehrad. To dá rozum.

To však nebylo vše. Andrea Borská se jednou při jakémsi večírku nechala ukecat svým kamarádem a vstoupila do politiky. I když by to při jejím majetku jeden nečekal, stala se členkou Pokrokové demokratické strany. A když se při posledních obecních volbách změnily poměry a tato strana vyhrála volby v Brně, výsledkem čehož byla koalice s předchozím vládcem brněnské radnice, Demokratickou liberální stranou, povolali Andreini spolustraníci svoji čelnou členku na magistrát, aby se tam stala náměstkyní primátora pro rozvoj města. Jako taková měla pod palcem vše od strategie města, územního plánování až po čerpání evropských fondů. Jinými slovy dohlížela podobně jako ve své advokátní praxi na tok nemalých částek peněz.

Vše nejprve probíhalo tak, jak mělo. Občasná kritika nové náměstkyně i jejích spolustraníků ze strany opozičních aktivistů patřila k folklóru života města a nikdo se nad tím příliš nepozastavoval. Potom se ovšem nějak zasekla spolupráce v původní koalici, výsledkem čehož byly dvě věci.

K překvapení všech Demokratickou liberální stranu na magistrátě vystřídala Konzervativní strana, která až do okamžiku svého vstupu nesmiřitelně tepala své nové koaliční partnery. To nebylo v našich krajích nic divného. Jenže bývalý magistrátní koaliční partner se celkem pochopitelně cítil uražen a zrazen a samozřejmě se nechtěl mstít, pouze poukázat na nepravosti při řízení radnice.

Takže následovalo trestní oznámení pro zpronevěru evropských fondů na JUDr. Andreu Borskou. Krajská hospodářská kriminálka se snažila, protože se zdálo, že celá záležitost opravdu zaváněla, státní zástupkyně ze sebe vydala to nejlepší, nicméně obhajobu své kolegyně vzali do svých schopných rukou pánové Hustoles a Mokrý, výsledkem čehož bylo to, že vyšetřování nedospělo ani k soudu. Státní zástupkyni bylo nakonec jasné, že by to k ničemu nevedlo. Andrea Borská byla navíc v mimosoudním vyrovnání odškodněna nemalou částkou peněz za poškození svého dobrého jména. Pravda, byli tací šťourové, kteří o tom dobrém jménu pochybovali, ovšem příliš sluchu jim nebylo popřáno a oni také nepochybovali příliš hlasitě, protože netoužili patřit k těm, kteří by se s paní advokátkou museli mimosoudně vyrovnat. Navíc bylo nutno přiznat, že většina těch pochyb byla typu JPP, tedy „jedna paní povídala“.

A Andrea Borská? Ta okamžitě po ukončení vyšetřování vydala dramatické prohlášení, ve kterém si postěžovala na to, jak někteří politici brání obětavým občanům této země v tom, aby pro svou vlast mohli vykonat to nejlepší. A oznámila, že rezignuje na svůj post náměstkyně primátora i na členství ve své politické straně a bude se nadále pouze plně věnovat své vzkvétající advokátní praxi. Což také už několik měsíců opět úspěšně činila.

Až do okamžiku, kdy se ocitla zabalená do deky a dvou kusů igelitu v úložném prostoru své poloviny manželského lůžka, které už dvacet osm let sdílela se svým chotěm, Ing. arch. Robertem Borským, majitelem renomovaného architektonického ateliéru BORARCH.

Robert Borský právě seděl s nepřítomným výrazem u jídelního stolu obytné kuchyně ve velké vile, kterou se svou už bývalou manželkou léta obýval v brněnském Jundrově na Optátově ulici. Před Robertem Borským stála láhev drahé skotské sladové whisky, ze které se ani nenamáhal nalévat do vedle stojící sklenice, a pořád vypadal značně vykolejený z toho, jak našel v jejich manželské posteli mrtvou choť.

4

Když podplukovník Motl vstoupil v doprovodu kapitánky Sylvy Pošvářové, vedoucí výjezdu, do kuchyně, Robert Borský polkl přímo z láhve další hlt whisky a na Motla se zadíval nepřítomným pohledem. Jardovi bylo jasné, že v této chvíli toho ze známého architekta, který se stal čerstvým vdovcem, moc nedostane. Pouze mu stručně pokondoloval a následoval kapitánku do patra vily, do ložnice, ve které Robert Borský našel svoji choť zabalenou do deky a igelitů v úložném prostoru její poloviny manželské dvojpostele. Na jejíž vedlejší polovině strávil, podle svých slov nic netuše, poslední noc.

V místnosti se činili technici z Odboru kriminální techniky a expertiz pod vedením majora Richarda Ungra. Ten pozdravil kývnutím podplukovníka Motla a dodal: „Tak ti blahopřeji k příjemně strávenému víkendu. Já si jej mimochodem měl také užívat celý u ryb.“

Motl jen mávl rukou a zeptal se: „Už jste tu hotoví? Nebo nesmíme zatím na nic sahat?“

Ungr zavrtěl hlavou. „To poslední, čeho se zatím nesmíš dotýkat, je mrtvá, o kterou teď pečuje tvá Káča. Jinak jsme v tomhle pokoji hotoví. Udělali jsme jej přednostně, protože nám bylo jasné, že se tu budete chtít porozhlédnout. Teď ještě prošmejdíme zbytek domu. Tak zatím.“ A major se s kývnutím vzdálil.

Motl chvíli mlčky pozoroval svoji ženu, která za pomoci dvou techniků z OKTE[1] vybalovala zavražděnou.

Postel, na které mrtvá advokátka spávala, byla maximálně otevřená, aby se k mrtvému tělu mohli dostat. Přes hlavu měla natažený jeden igelitový pytel, druhý zakrýval nohy. Oba pytle byly převázány žlutým motouzem. Tímto motouzem byla ovázána i deka, do které byl zabalen zbytek těla.

„Jak vlastně objevil inženýr Borský mrtvou manželku?“ zeptal se Motl kapitánky Pošvářové a dodal: „Já si s ním samozřejmě pohovořím, až se trochu sebere, jen bych si rád udělal nějaký obrázek.“

Štíhlá kapitánka pohodila svým blonďatým ohonem a ušklíbla se. „Když jsme přijeli, Jardo, ještě se ten manžel držel. Aspoň naoko. Sdělil nám, že se už večer divil, že žena nebyla doma, jenže na tom prý nebylo zase nic tak divného. Vrátil se totiž pozdě večer z Prahy, kde má druhý ze dvou ateliérů své architektonické firmy BORARCH, s. r. o. Byl tam na dvoudenní služební cestě. Brzy ráno potom spěchal do svého hlavního, brněnského ateliéru. Jenže když se opakovaně manželky nedovolal, rozjel se domů, prošel dům a teprve v té chvíli si všiml ne úplně dovřeného lůžka, na kterém spávala jeho manželka. Deka šla trochu oddělat, on ji tedy kousek odkryl a sáhl na tělo, které bylo studené. Bylo mu jasné, že spal u mrtvoly. Takže hned volal policii.“

„Jak poznal, že šlo o jeho paní?“

„Prý podle kalhotek a trička, které po odkrytí kusu deky viděl. A také podle tvaru těla a mateřského znamínka, které měla na boku.“

„Abychom však měli absolutní jistotu, musíme mu mrtvou ukázat. Do obličeje jí neviděl,“ pronesl podplukovník Motl.

Kapitánka přikývla. „Vyhnout se tomu nemůžeme. Jen doufám, že se nám zatím nezlinkuje. Od té doby, co nám řekl to, co jsem ti teď zopakovala, sedí v té kuchyni, čumí do blba a usrkává tu svou whisky. No, ono se mu zase není co divit. Takový zážitek se nenaskytne každý den.“

5

Podplukovník Motl mlčky přikývl a pozoroval techniky, kteří pod Káčiným vedením nebožku vybalovali. Nejprve přeřezali motouzy, kterými bylo tělo ovázané. Z větší části bylo zřejmé, že motouzy pocházely z okenních žaluzií, kde chyběly, a nevelké zbytky vypadaly stejně jako motouz na mrtvé.

Potom z těla stáhli igelitové pytle a opatrně sundali deku. Bylo vidět, že mrtvá na sobě měla pouze kalhotky a tenké tričko, které bylo částečně vyhrnuté.

Tělo leželo na břiše, pravá noha pokrčená, pravá ruka pod obličejem. Technici konečně podle pokynů doktorky Motlové vyndali mrtvolu z úložného prostoru postele a položili ji na podlahu vedle lůžka.

Přes to, že obličej ženy byl dobitý, bylo přítomným zřejmé, že se skutečně jedná o doktorku Andreu Borskou. Ještě neuplynula tak dlouhá doba od jejího angažmá na radnici, aby si její obličej nepamatovali. Nehledě na to, že díky svým právnickým kauzám, které doktorka Borská řešila, si ji dost často připomínaly nejrůznější sdělovací prostředky.

Kapitánka Pošvářová se zadívala tázavě na svého šéfa. „Budeme sem teď tahat jejího manžela?“

„Teď ne. Posléze uvidíme, jestli bude v použitelném stavu,“ rozhodl Motl. „Pokud ano, ušetříme mu tak alespoň cestu do Ústavu soudního lékařství a ukážeme mu mrtvou dole, když ji budou pohřebáci odnášet.“

Po tomto rozhodnutí se Jarda zeptal manželky provádějící první ohledání mrtvého těla: „Tak co nám můžeš, Káčo, říct?“

Profesorka pokrčila ramena. „Neměla chuděra příjemnou smrt. Celý obličej promodralý krevním výronem, vlasy slepené od zaschlé krve… Samozřejmě přesně se mohu vyjádřit jako obvykle až po pitvě. Vrah však nebožku nepochybně surově zmlátil na hlavě. Bezprostřední příčinou smrti byla nejspíš krevní ztráta způsobená touto bodněřeznou ránou na krku. Nejspíš nám pitva také potvrdí poranění štítné chrupavky a jazylky.“

„Tím chceš říct, že vrah jí silně stiskl krk, mlátil jí hlavou nebo něčím do hlavy a nakonec ji podřízl,“ pronesl pochmurným tónem podplukovník Motl.

Kateřina Motlová přikývla. „Asi tak nějak. Rozhodně si to sama neudělala.“

„Můžeš alespoň zhruba odhadnout, jak dlouho tu mrtvá leží?“ zeptal se manželky podplukovník.

Doktorka odmítavě pronesla: „Víš, Jardo, že po pitvě to budeš vědět.“

„Já vím,“ chlácholivý tónem odvětil Motl, „nějakou představu však jistě jako obvykle máš.“

„No jo,“ rezignovaně řekla Kateřina Motlová a podívala se na hodinky, „teď máme 4. října, 14:30. Podle teploty v místnosti a podle toho, jak tělo vypadá, bych si dovolila odhadnout, že ke smrti naší oběti mohlo dojít asi 2. října. Snad někdy v druhé polovině dne.“

„To je široký pojem,“ namítl s mírným úsměvem podplukovník.

„Ty jsi ale vlezlý,“ zaprotestovala doktorka, „no dobře. Řekla bych, tak možná někdy mezi pozdním odpolednem, řekněme 15:00 až 16:00 a řekněme 22:00 až 24:00. Tyhle časové údaje však ber s hodně velkou rezervou.“

„A jsi schopná určit, jaké bylo vzájemné postavení útočníka a oběti?“ zeptal se manželky Motl.

„Zase přesněji ti to povím až po pitvě. Spíš však asi ne. Jednou informací tě však asi potěším. I když ji také napevno potvrdím po pitvě.“

„Sem s ní,“ natěšeně prohlásil podplukovník.

„Vypadá to tak, že s tělem mrtvé bylo v době, řekněme někdy mezi 6. a 12. hodinou po smrti, manipulováno.“

„Aha, myslíš tady ty dvojí posmrtné skvrny.“

„Přesně tak,“ souhlasila Kateřina Motlová s manželem a ukázala na tělo před nimi, „v literatuře je na základě pozorování různých autorů uváděna průměrná doba začátku vzniku posmrtných skvrn asi tři čtvrtě hodiny. K úplnému přestěhování posmrtných skvrn při změně polohy mrtvého těla dochází v průměru za tři a tři čtvrtě hodiny. Zhruba tak za dvanáct hodin jsou už tyhle skvrny zcela fixované a nestěhují se. No, a pokud manipuluješ s mrtvým tělem v rozmezí šesti až dvanácti hodin, dojde k jejich částečnému přestěhování. V našem případě vidíš jejich převahu na břiše. Tudíž to je také závěrečná poloha těla.“

Podplukovník Motl se nadechoval k další otázce, jeho manželka mu však za pobavených pohledů okolí zahrozila přísně ukazovákem před nosem a přísným tónem prohlásila: „To ti teď musí stačit. Zbytek bude následovat zítra po pitvě.“

6

Kateřina Motlová dala příslušné pokyny pracovníkům pohřební služby, kteří se mezitím dostavili, aby mrtvou Andreu Borskou odvezli k jejímu poslednímu lékařskému ošetření na pitevní stůl profesorky Motlové.

Při odchodu z místnosti se profesorka na svého chotě mile usmála a poslala mu polibek, až se z toho Jardovi Motlovi srdce málem zastavilo.

Kolegové a podřízení podplukovníka Motla tuhle scénu pobaveně sledovali, takže si šéf brněnské krajské mordparty dal záležet na tom, aby se zatvářil profesionálně oficiálně. Obrátil se k pohřebákům: „Pánové, zastavíme se s tělem ještě v přízemí, aby manžel potvrdil totožnost mrtvé.“

Dole na chodbě se tedy pracovníci pohřební služby zastavili a tělo odkryli. Kapitánka přivedla manžela, který si svoji paní chvíli mlčky prohlížel a nakonec tiše přisvědčil: „Je to Andrea. Určitě.“ A odebral se opět do kuchyně k láhvi whisky.

Když je opustili pohřebáci i Robert Borský, zeptal se Motl kapitánky Pošvářové: „Poslala jsi, Sylvo, někoho po okolí? A víš už, kdo tu vlastně bydlel?“

Elegantní, sportovně vyhlížející kapitánka přikývla. „To víš, že ano, šéfe. Mám přece tvoji školu. Kolegové se už vyptávají po domech kolem a já také alespoň trochu vyzpovídala pana Borského, jak jsem se už vlastně zmínila. Než se přitulil k té své láhvi.“

„Řekl ti něco zajímavého?“ zeptal se podplukovník Motl.

„Jak se to vezme,“ nakoukla kapitánka do svého zápisníku, „v téhle velké vile žili manželé Borští sami dva. Mají sice dva syny, Andreje a Roberta, a počítali s tím, že alespoň jeden s nimi v téhle vile bude bydlet. Asi sis všiml, že obě podlaží jsou propojena pouze vnější chodbou, takže se jedná o dva samostatné byty. Jenže ani jeden ze synátorů neprojevil zájem. Inženýr Robert Borský tak jaksi nejasně naznačil, že u jednoho syna mu to je líto, u druhého jej odmítnutí naopak těší. No a potom jim tu uklízí a dům udržuje pár starších sousedů z nedalekého rodinného domku, jistí manželé Marie a Josef Vopěnkovi.“

„S těmi začneme,“ rozhodl rázně Motl.

Kapitánka Pošvářová se usmála. „S tím jsem počítala, takže jsem kolegům řekla, ať Vopěnkovy vynechají. Bylo mi jasné, že je budeš chtít navštívit.“

Podplukovník Motl se rozhlédl kolem sebe. Ruch v místnosti pomalu utichal a technici si tu balili své nádobíčko. Než by Motl hledal majora Ungra osobně, vyřešil tento problém zavoláním ze svého mobilu. Vyzvánějící majorův mobil uslyšeli okamžitě z chodby hned za dveřmi do místnosti.

Do místnosti nakoukl Ungr, zašklebil se na podplukovníka a ironickým tónem se zeptal: „Nechceš mi, Jardo, poslat raději mail?“

„Kdo tě má nahánět po tomhle velkém domě,“ omluvně zabručel Motl a dodal: „Raději bys nám mohl říct, jak jste daleko. Chtěli bychom si se Sylvou zajít k sousedům, kteří to tady udržovali, rádi bychom však předem věděli něco bližšího.“

Major Ungr vytáhl z náprsní kapsy malý zápisník a hned jej zase zastrčil zpět. „Myslím, že tak za dvě hodinky předáme dům zase panu Borskému. To hlavní však už máme. Jasné je to, že ložnice je sice místem nálezu zavražděné, není však místem činu. Podle krevních stop, tedy zatím je vedeme oficiálně jako hnědočervené šmouhy, určitě však jde o krev, které jsme našli dole na chodbě na pantech a vnitřní straně vstupních dveří do domu, dřevěném obložení stěny a podlaze, je jasné, že k vraždě došlo asi tam. Mimochodem na podlaze by tam měl být koberec, který podle inženýra Borského zmizel. Takže vrah paní Borskou zabil dole na chodbě, potom ji odtáhl sem a asi i někam vyhodil ten tepich. Poslal jsem kluky, aby nakoukli do kontejnerů a popelnic, které jsou v okolí volně přístupné, avšak našli kulové. Odebrali jsme tu biologické stopy, tím myslím vzorky těch krvavých šmouh. Potom také máme něco z trasologie – otisků podešví v krvi sis určitě také všiml. Taky nějaké pachové stopy, od těch bych si však příliš rozhodně nesliboval. Jo a z boku a zad poškozené jsme sebrali také dva chlupy. To jsi však viděl sám. Je mi jasné, že rozbor toho všeho bys jako obvykle potřeboval nejpozději včera, takže s tím pohneme, jak to jen bude možné.“

„Pokud jsem si stačil všimnout, když jsem přišel, vstupní dveře z ulice byly neporušeny. Mám pravdu?“ zeptal se Ungra Motl.

Major přikývl: „To jsem ti chtěl, Jardo, ještě říct. Vrah měl buď klíče, nebo jej paní Borská pustila sama do domu. Nikde nejsou stopy po násilném vniknutí. Dveře do ulice i zahrady jsou neporušené. V obou případech se jedná o pevné, bezpečnostní dveře s kvalitními zámky, takže jejich násilné otevření by muselo zanechat stopy. Stejně tak není poškozené žádné z oken, všechna jsou zavřená a nejsou na nich stopy, že by jimi někdo lezl dovnitř. Mimochodem ještě bude třeba, aby někdo prošel s panem Borským dům a on zkontroloval, jestli vrah něco odcizil. Pan Borský už postrádal auto své ženy a jakýsi malý trezor. Jinak jsme mu zatím dali pokoj.“

Podplukovník Motl přikývl, poděkoval a řekl: „To s kontrolou věcí v domě je v pořádku. My si teď půjdeme se Sylvou pohovořit s manželi ze sousedství, kteří tenhle dům udržovali, a po návratu pak s panem Borským dům projdeme.“

Po těchto slovech se Motl s kolegyní vydali opět dolů do kuchyně za Robertem Borským. Hladina whisky v láhvi, kterou stále hypnotizoval svým pohledem, znatelně klesla. Když však slyšel Motla s kolegyní přicházet, rychle se postavil a kupodivu nevypadal nijak opile. Motl si v duchu řekl, že ten pán má zřejmě dobrou výdrž, pokud se tedy alkoholu týče.

Inženýr Borský na ně nedočkavě vybafl: „Už víte, kdo Andreu…, kdo to Andree udělal?“

Podplukovník Motl se mírně usmál a konejšivým tónem řekl: „Nejsme kouzelníci, pane Borský. Tak rychle to nejde. V každém případě však víme, že vrah vaši paní zřejmě zabil tady v přízemí na chodbě u vchodových dveří a potom ji odtáhl nahoru do ložnice, kde ji uložil do jejího lůžka. Asi tak do dvou hodin naši kolegové tady skončí s ohledáváním a zase vám předají váš dům zpět. My bychom si teď s paní kapitánkou chtěli pohovořit s manželi Vopěnkovými, kteří vám dům udržovali. Chceme vám dát trochu času, abyste si uspořádal myšlenky.

Od Vopěnkových se k vám vrátíme, abychom si promluvili s vámi. A abychom s vámi zjistili, jestli vám vrah něco odcizil. Major Ungr nám už říkal o chybějícím autě vaší paní. Pokud toho budete schopný, projděte si prosím dům, jakmile vám to kolegové umožní, a podívejte se, co kde chybí. My bychom to po svém návratu s vámi probrali. Bude vám to tak vyhovovat?“

Když Robert Borský mlčky přikývl, podplukovník Motl mu poděkoval a následován kapitánkou Pošvářovou vyšel z kuchyně.

7

Nevelký domek manželů Vopěnkových byl o kousek dál na Optátově ulici. Když zazvonili, otevřela jim pomenší zakulacená šedesátnice, která jim po jejich představení sdělila, že už čekala, kdy se u nich objeví.

Paní Vopěnková je zavedla do obývacího pokoje s oknem na ulici a nabídla čaj a čerstvě upečený jablečný závin. Ten tak voněl, že oba, podplukovník Motl i jeho kolegyně, neodolali a s plnou pusou museli pochválit pekařské umění paní domu.

„Kde máte manžela?“ zeptal se podplukovník poněkud nezdvořile s plnou pusou.

Paní mávla s mírnou rezignací svojí buclatou rukou. „No, kde by. Je v hospodě. Mastí tam mariáš. Asi tak za hodinu se však obvykle vrací domů. Protože se už blíží večeře.“

„To se hodí,“ řekl Motl, „teď si popovídáme s vámi a potom s ním.“

„On vám neřekne nic, co bych nevěděla,“ rázně prohlásila paní domu.

Motl se usmál. „To nechte na nás, milá paní.“

Marie Vopěnková si urovnala sukni, vyšponovala se ve svém křesle a ve tváři se ji objevil výraz „já vím své, dělejte si však, jak chcete“.

Motlovi bylo naprosto jasné z ženina obličeje, co si ta paní myslí. V duchu si k tomu dodal, že Josef Vopěnka asi nebude ten, kdo v tomto domě vládne. A že vrcholem jeho revolty je mariáš a pivo v místní hospodě.

V každém případě byl však závin skutečně vynikající, takže podplukovník si dal ještě jeden kousek a znovu štrůdl pochválil paní domu, která si pro tentokrát upejpavě poposedla a výraz jejího obličeje dal najevo, že podplukovníka Motla vzala přece jen na milost, když tak srdečně dokáže ocenit její štrůdl.

Motl se rozhodl kout železo, dokud bylo žhavé, a vemlouvavým hlasem pronesl: „Vy, paní Vopěnková, vypadáte jako všímavá žena, které hned tak něco neunikne. Nebo se mýlím?“

Marie Vopěnková chvíli uvažovala nad tím, má-li brát kriminalistova slova jako poklonu. Když se však zadívala do jeho tváře vyzařující přímo švejkovskou upřímnost, na které si Motl v té chvíli dal velice záležet, usoudila, že o poklonu by mohlo jít, a ona by proto neměla zklamat důvěru v ní policií kladenou. Uhladila si vlasy a odpověděla: „To víte, pane podplukovníku, že nejsem lhostejná k životu kolem sebe. Lidé by ostatně neměli být lhostejní. Není-liž pravda?“

„Určitě to pravda je, milá paní, pokud by se nevyskytovali všímaví spoluobčané, policie by byla beze svědků a těžko by potom něco vypátrala,“ zapředl Motl a položil otázku, kterou Marie Vopěnková očekávala: „Co nám můžete říct o Borských? S manželem jste jim léta udržovali jejich dům… Určitě toho víte spoustu o jejich životě.“

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24