Stanislav Češka

Smrt poctivého lichváře

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7881-7 (epub)

ISBN 978-80-243-7882-4 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu s úctou věnuji všem policistům brněnského krajského a městského policejního ředitelství, kteří se podíleli na úspěšném a brilantním vyřešení případu, který se stal inspirací tohoto románu.

Rád bych také poděkoval panu plukovníku Luďku Blahákovi z SKPV Brno za cenné informace o případu, který mě inspiroval k napsání této knihy, a o postupu vyšetřování tohoto případu.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Román, který právě začínáte číst, je trochu „jiný příběh Standy Berky“, než na jaký jste byli doposud zvyklí. Je totiž inspirován skutečným případem vraždy, který úspěšně vyřešili kriminalisté z brněnské mordparty. Samozřejmě za pomoci svých kolegů z brněnského městského policejního ředitelství.

Tam, kde postavy románu mají své skutečné předobrazy, jsem změnil jejich jména a občas i povolání. Stejně tak jsem změnil místa a dobu, kde a kdy se tento případ odehrával. Pokud vás bude blíže zajímat, „jak to bylo doopravdy“, nepřehlédněte krátký doslov v závěru knihy.

A malou poznámku úvodem – ve skutečnosti zmiňovaný případ vraždy vyřešili a vraha poslali před soud samozřejmě pouze brněnští kriminalisté. Žádný soukromý detektiv jim v tom nemusel pomáhat, ostatně to ani nepotřebovali. Takové věci se stávají pouze v kriminálních příbězích. Nejen těch mých.

V každém případě si však dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1 

Kdysi, někdy začátkem 90. let, kdy jsem byl ještě členem policejního sboru a šéfoval jsem brněnské mordpartě, se mě zeptal jeden zvědavý novinář, který otravoval tak dlouho, až ze mě vyloudil toužený rozhovor do sobotní přílohy jeho listu, jestli jsem při vyšetřování vražd zažil také něco komického nebo alespoň legračního.

Já jej nejprve chtěl odpálkovat, co se mě to ptá za pitomosti. Pak jsem si ovšem uvědomil, že občas, tedy velice zřídka, jsem i já, policajt na vraždách, zažil něco groteskního nebo alespoň uhozeného.

Ano, občas se i takové věci přihodí. A tak jsem nakonec onomu novináři podobnou historkou posloužil. Už ani nevím, jestli se ve zmiňovaném článku nakonec objevila. Pravda však je, že vražda obvykle bývá záležitostí v lepším případě smutnou, v tom horším ošklivou až skoro odpuzující. A vyrovnat se s tím musí okolí pachatele i jeho oběti. A samozřejmě také ti, kdo dotyčný případ vyšetřují.

Kriminalisté z mordparty i všichni ostatní policisté, kteří jim pomáhají.

Jeden takový smutný, hodně smutný případ vám teď hodlám vyprávět.

Nedávno jsem si obešel místa mého Brna, která s ním byla spjatá. Obě rodiny, pachatelova a vrahova, se odstěhovaly a já po nich nepátral. Proč také? Mají právo na svůj klid.

Jediné, co zůstalo nezměněné, bylo místo, kde tehdy lidé mého přítele a nástupce na místě šéfa brněnské mordparty, plukovníka Jardy Motla, za mého skromného přispění našli tělo oběti.

Plechová vrata, za kterými jsme tehdy objevili tělo pohřešovaného, byla počmáraná stále stejnými nasprejovanými klikyháky. Holt sprejující umělci použili kvalitní výtvarný materiál. Což se nedalo tak úplně tvrdit o zmíněných vratech. Ta byla orezlá trochu víc než v době, kdy skrývala nevábné tajemství.

Trvalo to nějakou dobu od zmizení poškozeného, jak se říká oběti v policejní mluvě, než jsme našli jeho tělo. Většinu té doby nám bylo jasné, kdo je asi pachatelem. Jenže přímý důkaz jsme neměli a tělo oběti také ne. To se potom vrah usvědčuje těžko. Protože jedna věc je vědět nebo alespoň tušit, druhá věc je potom ono známé dokázat a nakonec ještě potřebujete o svých důkazech přesvědčit soud. Což někdy bývá to nejtěžší ze všeho.

Ne každý soudce totiž soudí stejně, protože paragrafy občas nevylučují různý pohled na daný problém a také různí lidé mohou různě vyhodnotit předložené důkazy a fakta. To by ještě nebylo to, z čeho kriminalista nejvíc šediví.

Čas od času ovšem také narazíte na soudce, který ne tak zcela chápe důkazy, které mu předkládáte. Vím, jak můj přítel a nástupce na postu šéfa brněnské mordparty, plukovník Motl, měl třeba kdysi problém s jedním takovým členem soudcovského stavu, který plně nerozuměl tomu, co říkají záznamy operátora telekomunikačního provozu o pohybu vlastníka daného telefonu. Šlo tehdy o případ vraha, který se nehodlal přiznat a svědčil proti němu jen řetězec nepřímých důkazů, jejichž důležitou součástí byla právě zmiňovaná data od telefonního operátora.

To, že soudce dané problematice nerozuměl, by ještě problém nebyl. Ostatně v té době ještě mobily nebyly tak rozšířené a používané, jako je tomu dnes. Každý nemůže rozumět všemu. Horší bylo, že Jardovi lidé sice dotyčnému muži spravedlnosti nabízeli pomoc a vysvětlení, on o to ovšem nestál. Proč, ví bůh. Snad si myslel, že sám všemu rozumí nejlépe.

Takže se potom Jarda a jeho lidé ani příliš nedivili osvobozujícímu rozsudku, který tento soudce vynesl. A trvalo to pak několik let, než jiný senát dotyčného vraha poslal tam, kam za svůj čin patřil.

Lidová moudrost říká, že „trpělivost přináší růže“. V případu, který se chystám vyprávět, to platilo stoprocentně. Ta trpělivost však musela být doprovozena ještě také notnou dávkou zarputilosti spojené s nechutí se vzdát a okořeněné odhodláním případ vyřešit, pachatele vydat spravedlnosti k potrestání a manželku se synem zbavit nejistoty, co se vlastně stalo s jejich manželem a otcem.

Jenže ani tak jsme se nikdy nedozvěděli, jak přesně a kde se vyšetřovaná vražda stala. Vrah totiž mlčel tehdy, mlčí dodnes, a pokud nepromluví, tak celá pravda nikdy nevyjde najevo. A bude ji znát pouze on, možná ještě někdo, komu se svěřil nebo kdo mu pomáhal.

Takže já mohu nyní jen hádat, jestli tahle pohnutá historie začala třeba nějak takhle…

2 

„Můžeš mi otevřít vrata na dvůr?“

„Jo, pojeď dovnitř.“

Projel otevřenými vraty, zastavil svůj VW Passat vedle BMW pána domu a než se vrata opět zavřela, vypnul motor. Za chvíli už seděli v obýváku s velkým oknem do zahrady u psacího stolu, před každým hrnek kávy.

Zamyšleně pohleděl oknem do zahrady. Říkal si, že ta potřebuje sekačku a vůbec ruku zahradníka jako prase drbání a plné korýtko. Všechno tu bylo jaksi napůl. Dům nedokončený, zahrada nepříliš udržovaná a místy vzbuzující dojem konce světa a pán domu, který seděl proti němu, s financemi v dost dezolátním stavu. Vždyť vlastně ani ten dům mu teď už vlastně nepatřil. Stejně jako vedle stojící rodinný domek obývaný jeho matkou.

Přestal se dívat do zahrady a obrátil svůj pohled k protějšku na druhé straně stolu. Zeptal se: „Tak jak to vypadá s tvou finanční situací?“

Tázaný hostitel se zatvářil nechápavě, vlastně se o to spíš snažil, a trochu vzdorovitě odsekl: „Jak by to vypadalo? Už se to lepší.“

Zašklebil se a ironicky poznamenal: „To jsem rád. Jenže mi dlužíš pěkných pár milionů a už jsi mi nic nevrátil nějaký ten rok. Jen si pořád půjčuješ.“

Následovala další vzdorovitá odpověď: „Však jsme podepsali smlouvu o prodeji tohoto a matčina domu. Mám se čím zaručit.“

„To máš pravdu,“ ušklíbl se, „jenže jistě si dobře uvědomuješ, že v obou smlouvách jsme měli datum, do kterého mi vrátíš půjčené peníze. A já pak roztrhám smlouvy o prodeji tvých domů.“

„No a?“

„Jaké ‚no a‘? Datum, do kterého jsi měl vrátit peníze, už uplynulo před pár měsíci. Já nejsem žádný ranař a mám pochopení pro potíže druhých. Proto jsem těch několik měsíců počkal. Nejsem však ani charita. Nejsem prostě žádný altruista, který finančně podporuje druhé lidi v jejich kšeftech, aniž by z toho něco měl.“

„Vždyť z toho něco máš. Přece jsme podepsali ty smlouvy na mé dva domy!“

„Podepsali, to máš pravdu. A znovu opakuji, datum, které říkalo, do kdy mi musíš vrátit půjčené peníze, už uplynulo. A ne poprvé. Už jsme ty smlouvy párkrát přepisovali. To dobře víš.“

Se zkoumavým pohledem se hostitel svého hosta otázal: „Takže bychom je měli přepsat znovu?“

„To mě špatně chápeš. Úplně špatně. Nepřišel jsem dnes za tebou kvůli přepisování našich smluv. Přišel jsem se s tebou domluvit na termínu, do kdy vyklidíš tenhle dům. A do kdy tvoje matka vyklidí ten vedlejší. Nezaplatil jsi, a to opakovaně. Takže má trpělivost je u konce. Choval jsem se k tobě vždycky slušně. Jenže do nekonečna tvůj život nehodlám sponzorovat.“ Po těchto slovech se pohodlně usadil v křesle pro hosty a zkoumavě pozoroval pána domu. Hostitel jen vytřeštil oči a zalapal po dechu. Náhle roztřesenou rukou položil zpět na stůl šálek s kávou a zajíkavě pronesl: „To, to snad nemyslíš vážně! Ty mě a matku vyhazuješ z našich domovů? Ty ses asi zbláznil!“

„Tak moment,“ zahrozil a náhle ztvrdlým hlasem řekl: „Nemyslíš, že by ti slušelo trochu pokory? Já jsem dluhy nenadělal. Své dluhy jsi nadělal ty osobně se svojí obskurní a nikdy pořádně nefungující firmou! Já ti to tvé podnikání rozmlouval. Těch pár tisíc, co s ní vyděláš, nestojí za řeč.“

„To je mi fuk. Ty prostě vyhazuješ mě a moji rodinu na dlažbu,“ vedl sveřepě svou hostitel.

„My si asi pořád nerozumíme,“ zahrozil prstem, „já nikoho nevyhazuji. Jen chci zpět své peníze. Vrať mi je a já roztrhám smlouvu o prodeji tvých domů. Víš, že to tak vždy udělám, když dostanu zpátky své peníze. Ještě jsem nikdy nikoho neokradl nebo nezničil. A vždycky jsem byl přístupný rozumné domluvě. Ta však s tebou, jak to tak vidím, možná není.“

„Jak by byla možná, když mě a mou rodinu vyhazuješ na ulici,“ opakoval umíněně hostitel.

„Podívej, ty tvoje s prominutím kecy mě už fakt neberou. Dál na své peníze čekat nehodlám. Ten tvůj dluh narůstá už dost dlouho. Nejsem ale nelida. Pro začátek mi uvolníš tenhle dům, s manželkou a dětmi se můžeš přestěhovat vedle k matce, místa je tam dost. A až si najdete všichni nové bydlení, řekněme do roka… Nebo ať tratím, jsme přece snad pořád přátelé, třeba do dvou let, to jsem kvůli tobě ochotný počkat, převezmu potom i vedlejší dům. Takže na dlažbu tebe a tvoji rodinu určitě nevyhazuji.“

3 

Poslední slova připadala pánovi domu jako hřebíky. Ostré hřebíky, které se mu zarážely do hlavy. Jedno slovo, jeden hřebík, čím dál větší bolest hlavy.

Opustit tenhle velký a světlý dům. Dům, který měl být jeho odkazem dětem. Dům, na kterém se tak nadřel i on osobně.

Přiveď na svět syna, zasaď strom, postav dům.

Děti má. Ve velké zahradě už pár stromů zasadil. Pravda, ta zahrada potřebuje zvelebit, stromy v ní však zasadil. Dům sice ještě hotový není, bydlet se však v něm už dá. Zase tak moc k jeho dokončení nechybí. A teď si přijde tady ten zmetek a zrovna teď chce zpět své peníze. Zrovna teď.

Vždyť jich má dost. Bez toho, co mu půjčil, se klidně ještě chvíli obejde. Jenže si vzal do hlavy, že neobejde. Že právě ty peníze, které mu půjčil, chce zpět. Zrovna teď, když mu k dokončení domu chybí tak málo.

Tak docela málo. Host pozoroval hostitele přimhouřenýma očima. Tušil, co se mu honí hlavou. Četl v jeho obličeji jako v knize. Pozoroval rostoucí pobouření v jeho výrazu a začínal dostávat trochu strach.

Nebyla chyba, že netrval na schůzce někde v restauraci, jak to původně navrhoval? Nebyla chyba, že se dal přemluvit, když jej jeho protějšek při jejich posledním hovoru přesvědčoval, aby zajel sem, že tu budou mít klid?

Pozoroval obličej pána domu a začínal dostávat obavy z toho, jak se v něm začalo zračit jakési rostoucí odhodlání. Čím dál víc jej ovládal pocit, že to odhodlání je konečné a definitivní. A že by udělal nejlíp, kdyby se hned zvedl a co nejrychleji odešel.

Pak jej napadlo ještě jedno, kde je vlastně hostitelova manželka a děti? Normálně by touhle dobou, v druhé polovině odpoledne, už měli být doma všichni, celá rodina. A určitě by už na všechny v domě narazil.

Snažil se na sobě nenechat vidět obavy, které jím začaly lomcovat, a co nejklidněji, jak jen toho byl schopný, se zeptal: „Kde máš vlastně manželku a děti?“

„Co? Aha, manželka s dětmi,“ trhl sebou hostitel, „žena jela s děcky do Olympie. Koupit jim nějaké oblečení a taky chtěli jít na jakousi pohádku do kina. Vrátí se až někdy večer. Jsme tu sami.“

Tohle zjištění mu zrovna klidu nepřidalo. Byla to náhoda, že si jej sem pozval, když je dům prázdný? Řekl si, že nemá cenu nad tím hloubat a nejrozumnější bude zdekovat se.

Rozhodl se svůj odchod z tohoto domu neodkládat.

Náhle se tedy postavil a řekl: „Takže jsme si snad vše vyjasnili. Promluv si s rodinou a, řekněme, příští týden se domluvíme na tom, jak a do kdy od tebe převezmu tenhle dům.“

Podal mu ruku, a když hostitel ruky podání neopětoval, mírně se usmál. Ještě jej napadlo, je-li rozumné otáčet se zády k hostiteli sedícímu s hodně nasupeným výrazem v křesle za psacím stolem.

Potom si však řekl, že couvat ke dveřím pozpátku by vypadalo hodně blbě.

Takže se otočil a pomalu šel pryč.

Když byl ve dveřích do místnosti, uslyšel cosi jako otevření zásuvky u stolu a jakési cvaknutí.

Pak zazněl výstřel.

Chtěl se otočit, už to však nešlo. Ten výstřel byl to poslední, co host ve svém životě uslyšel.

4 

Díval se na tělo ležící ve dveřích do pokoje. Nohy ještě v místnosti, hlava na chodbě.

Ležící muž se vůbec nehýbal. Opravdu ho jednou ranou zabil?

Celý se roztřásl.

To první, co jej ovládlo, bylo ulehčení. Už mu ten hajzl nebude vyčítat žádné dluhy. Už ne.

No jo, jenže co teď? Kdy se vrátí žena s dětmi? Není přece možné, aby tu to mrtvé tělo zůstalo. Kolik má vlastně času? Podíval se na hodinky. Ještě má minimálně dvě a půl hodiny.

Potom v něm hrklo, není na zemi krev? Vždyť tu pistoli vytáhl ze šuflete instinktivně a vůbec při tom nepřemýšlel. Policajti přece krev najdou, i když ji umyješ. To je přece vidět skoro v každé kriminálce v televizi. A u něj doma by se mohli porozhlédnout. O tom, že s ním měl blízké styky, ví spousta lidí.

Řekl si, že se zachoval jako pitomec. Ne proto, že jej odpravil. K tomu se chystal už dlouho. Měl to ale udělat někde venku a po pořádné přípravě.

No nic. Pistoli musí co nejdřív hodit do řeky. Zatím ji však vrátil do zásuvky, kterou zamkl.

Konečně se přinutil vstát a jít se podívat na mrtvého. Mrtvého? Je fakt mrtvý?

Záhy se přesvědčil, že mířil dobře. Z těla ve dveřích vyprchal beze vší pochybnosti veškerý život.

Po chvíli s ulehčením zjistil, že měl skutečně velké štěstí. Návštěvníka trefil do týla a střela zůstala v lebce. Rána ani moc nekrvácela, a pokud, tak krev zůstala ve vlasech a na límci košile. Takže uklidit musí jedině mrtvého. Zaplaťpámbu! To měl fakt kliku!

Jenomže sám to nezvládne. Nebo ano?

Chvíli horečně přemýšlel. No jo, garáž! Garáž, co ji má pronajatou kousek od domu! Vlastně při jejím pronájmu už i na tohle myslel. Když tělo zabalí do igelitové fólie, tak je odtáhne na dvůr do auta, kterým pak tělo mrtvého odveze ke garáži. Teď ještě, aby neměl smůlu a někdo tam neobejdoval. To by byl průšvih. No, vlastně ani ne. Vždyť může s autem zacouvat k otevřeným vratům a tělo tam vyložit. Jedině, že by byl přítomný někdo odnaproti. No, risknout to musí. Jakmile bude tělo v garáži, bude to brnkačka. Pak už je musí pořádně zabalit, aby nepáchlo do okolí. A někdy, když bude vhodná chvíle, je odvézt pryč. Nebo je tam nechat.

To se ještě uvidí.

5 

Rozeběhl se dolů do sklepa, kde měl igelitové fólie. Donesl si jich raději víc. Opatrně do nich zabalil tělo, tak aby krví nezašpinil podlahu ani sebe. No, balit dárky nikdy neuměl. A s tímhle tělem se mu to také moc nepodařilo. Snad to bude stačit.

Když s tím skončil, seběhl na dvůr, aby s passatem, kterým přijel návštěvník, zacouval co nejblíž ke vchodu do domu.

Na dvůr jejich domu sice zvenku skoro nebylo vidět, avšak náhoda je blbec. Už dnes riskoval dost. Teď už musí nastoupit chladné uvažování. Rozhodně nestál o to, aby mu tuhle vraždu přišili. Teď, když by snad konečně mohli žít bez toho, že by je tenhle zmetek otravoval. Když už jej zabil, musí z toho něco také být.

Vyběhl pro tělo zabalené do igelitu. Přinesl je ke vchodu do domu.

Opatrně se rozhlédl. Nikde nikdo.

Tělo rychle naložil do kufru passatu. Ještě ani zdaleka nezačalo tuhnout, takže to šlo bez problémů.

Vyjel autem ze dvora domu a po úzké asfaltce se vydal doleva ke garážím, jejichž řady začínaly kousek za jejich domem.

Garáže byly uspořádány do jakýchsi uzavřených prostor. Vždy u silnice byl plot s uzamykatelnou bránou, kterou jste se dostali na prostranství, kde vás obklopovaly dvě řady proti sobě postavených garáží. Vzadu byla prostora uzavřená zídkou nebo plotem, za kterými strmě vzhůru stoupal svah lesa. Jak ubývalo mezi silnicí a zalesněným svahem místa, zmenšoval se i počet garáží ve dvou proti sobě stojících řadách.

Garáž, kterou si pronajal, byla v poslední, nejvzdálenější prostoře. Majitelé sem moc nejezdili a podle toho vypadal i stav jejich garáží. Vrata měla v lepším případě poněkud zašlý nátěr, v horším případě statečně bojovala se rzí. Téměř všechna byla v přímo dojemné shodě počmárána všude přítomnými sprejery.

Garážový dvorek vypadal sám o sobě dost bezútěšně. Nasprejované čmáranice potom celkový dojem rozhodně nevylepšily.

Na druhé straně nepříliš vzhledné okolí svědčilo o tom, že zde není příliš rušný provoz.

Což byl vlastně důvod, proč si tady pronajal garáž. I když ji přímo pro každodenní provoz nepotřeboval. Dvě garážová stání a další prostor na dvoře měl v domě a na pozemku kolem. Tohle nevzhledné parkování si pořídil pro strýčka příhodu, protože občas potřeboval někam ulít některé z aut, na obchodech s nimiž se občas účastnil a které nemělo vždy bezproblémový životopis. Ostatně jeden takový VW Passat s pofidérní historií byl v garáži zrovna ukrytý. Prostě se hodilo, když bylo možné uschovat taková auta někam, kde nebyla tak na očích. A teď se navíc tahle garáž hodila dvojnásob.

Když jel ke garáži, neminul nikoho, všude bylo liduprázdno. Pouze kolem projel náklaďák naložený hlínou, kterou odvážel z prostoru za garážemi, který se upravoval pro budoucí rozšíření nedaleko vedoucí silnice, součásti městského okruhu.

Na okruhu byl sice provoz náramně rušný, stejně jako na souběžné tramvajové trati, to mu však nevadilo. Křoví a stromy bránily v dokonalém výhledu, navíc byly garáže přece jen stranou od silnice, takže po otevření branky ke garážím stačilo nacouvat mezi otevřená křídla garážových vrat a bez problémů mohl vyložit svůj náklad na podlahu garáže. A byl při tom dostatečně krytý před zvědavými pohledy z okolo jedoucích aut a tramvají.

Když balík s mrtvým tělem položil na zem vedle zaprášeného zaparkovaného passatu s německou poznávací značkou, rozhlédl se po garáži. Vpravo vzadu tam byl postavený ponk, na kterém ležela bílá šatníková skříň. Nedávno ji levně koupil v jednom bazaru, aby záhy zjistil, že ji vlastně nepotřebuje. Teď se mu však náramně hodila. Chvíli si skříň prohlížel a pak si spokojeně zamnul ruce.

To je ono! Ještě balík s mrtvolou omotá dalším igelitem, skříň vyplní montážní pěnou a uloží tam balík s mrtvým tělem. Potom i horní část tohoto balíku zaplácá montážní pěnou, nasadí dveře skříně, vše pořádně utěsní silikonem, skříň všude pevně sešroubuje, zabalí do igelitové fólie, raději do několika fólií. Takhle by to mohlo nějaký čas vydržet. A snad to nebude cítit. Alespoň příliš cítit. To okolí tady stejně není příliš voňavé. A potom někdy, když bude čas a nikdo nebude otravovat, odveze celou skříň někam na skládku. To však bude řešit, až nastane ten pravý čas… Při manipulaci s tělem se mu z hlavy mrtvoly trochu sesunul igelit. Ani si nevšiml, že v kufru auta a na špinavé zemi garáže zůstaly drobné krvavé skvrny od vstřelu na temeni hlavy mrtvého. Obě byly hodně nepatrné, takže se daly snadno přehlédnout.

6 

Bylo mi houby co platné, že jsem bývalý šéf brněnské krajské mordparty a nyní majitel soukromé detektivní kanceláře o jednom muži, jinak také emeritní policejní kapitán. To jediné, co mi bylo umožněno, bylo to, abych si ztěžka vzdechl.

V poslední době mi prostě nebylo v mém domě přáno klidu. Tím, vlastně tou, která můj vznešený klid, plný neméně vznešených myšlenek, rušila, byla nadmíru fešná a chytrá dáma, které se pomalu blížila čtyřicítka, i když na to vůbec nevypadala. Její jméno bylo Lucie Hudcová.

Jak jinak, s touto elegantní a milou kráskou, do které jsem se už před pár roky přímo bezhlavě zamiloval a miluji ji stále stejně, mě svedl zločin. Zločin, jemuž přes veškerou moji snahu padla za oběť její sestra1.

Lucie kdysi pracovala jako učitelka v mateřské škole. Práci s dětmi milovala, jenže postupem času ji stále víc otravovali někteří zpovykaní a všemu rozumějící rodiče mající pocit, že mají doma malého génia, jehož výchovu však nezvládali a vinu pochopitelně dávali škole.

K tomu všemu se přidávalo stále víc vědecky zdůvodněných pokynů a předpisů zhusta vypracovávaných experty, spolupracujícími s ministerstvem školství, často členy různých neziskových organizací věnujících se rádoby reformám školství a vůbec celkově sociálnímu inženýrství, kteří nikdy nikoho neučili a pokud měli vlastního potomka, tak dost často patřili do oné, výše zmíněné skupiny zpovykaných, všeznalých rodičů. Jak říkal můj dobrý přítel, lodní kapitán brněnské přehradní lodní dopravy, Jenda Horn, jednalo se po listopadu 89 už o druhou nevychovanou generaci, vychovávající své stejně nevychované potomky. Což v první řadě odnášeli mnozí nebozí učitelé.

Když to vše bylo opepřeno nikterak ohromujícím platem, navíc okořeněným lákavou možností stále stát jednou nohou v kriminále, protože počet dětí ve třídách vesele rostl, uhlídat je tudíž bylo čím dál těžší, práva dětí byla čím dál větší a práva učitelů zase čím dál menší, řekla si Lucie jednoho dne dost, odešla ze školství a založila svatební agenturu „Šťastný start“, ze které se stala záhy velice prosperující firma.

Tedy podle mého skromného názoru Lucka pomáhala do manželského přístavu nadšencům, kteří nakonec pořádali tím bouřlivější rozvod, čím honosnější svatbu si od Lucky nechali vystrojit. V každém případě jsem však musel uznat, že příjmy z této činnosti bohatě převyšovaly učitelský plat. A koneckonců, „kdo chce kam, pomozme mu tam“, jak praví stará lidová moudrost. A pokud je za to navíc ochoten pořádně zaplatit…

Brzy jsme zjistili, že si náramně rozumíme, a tak po nedlouhé době Lucka pronajala svůj byt v horní části bystrckého sídliště a nastěhovala se do mé vily.

7 

Dům, který jsem si pořídil za královské honoráře získané v bujaré a nebezpečné době 90. let, byl náramně pohodlný na bydlení, ovšem poněkud dost náročný na úklid a údržbu. A tak jsem byl už od počátku mého života ve vile nad Brněnskou přehradou domluvený s postaršími manžely Evou a Jaroslavem Voráčkovými ze sousedství, kteří se o můj dům starali. Jaroslav o údržbu všeho druhu a paní Eva o pravidelný menší i větší úklid. Peníze ode mě jim pomáhaly vylepšit rodinný rozpočet a já byl zase rád, že nemusím uklízet a dělat domácího údržbáře. Sice jsem tyto činnosti všechny ovládal, avšak hrubě mě nebavily, protože jsem měl jaksi jiné představy o životě.

Po Lucčině přistěhování se ovšem situace poněkud změnila. Tedy můj postoj ani v nejmenším, Lucka však musela samozřejmě do domácnosti mluvit, a paní Evu tudíž v péči o ni nenechala osamocenou.

Já byl toho názoru, že dům nebo byt se má přivést do určitého uspokojivě stabilizovaného stavu a od té doby má sloužit k bydlení a odpočinku, případně samozřejmě také ke klidné a tvůrčí práci. Jak mi je známo, takový navýsost rozumný názor sdílí řada mužských. A já se jím řídil až do Lucčina příchodu do mého království.

Ovšem řada dam naopak bohužel vyznává filosofii sdílenou Luckou, vydatně podporovanou paní Evou. Že totiž domácnost má být místem nestálého zvelebování. A takové dámy si tuto svoji životní filosofii v žádném případě nenechají vymluvit. Což jsem pochopil velice rychle. Dámy jsou prostě jaksi od přírody čipernější než my, mužští.

A tak dámy zvelebovaly. Ovšem beze mě.

Jsem, alespoň si to myslím, poměrně tolerantní osobnost, dům byl můj a peníze jsem nemusel počítat. V začátcích mé soukromo-detektivní kariéry mě totiž potkaly tři případy plně odpovídající době 90. let, která by se mohla u nás nazývat dobou „Divokého východu“, tedy pionýrské době znovubudování kapitalismu v Česku, jehož metody byly občas ještě drsnější než hrubé a rezavé struhadlo.

Jednalo se tenkrát o únosy dětí velmi majetných rodičů české, ruské a arabské národnosti. Všechny tři rodičovské páry byly opravdu náramně majetné, což byl ostatně důvod únosů jejich ratolestí. Jen pitomec by unášel děti chudým rodičům. To dá rozum. Moc by si tak nevydělal.

Ti rodiče však byli také velice vděční a nesmírně uznalí. Za záchranu svých potomků mě finančně zabezpečili až do smrti a ještě nějakou (dost dlouhou) dobu potom.

Pouze zahojené jizvy připomínaly těch několik nábojů, které prošly jako bonus k honorářům mým lepým tělem, naštěstí v jeho méně podstatných částech. Koneckonců jizvy, ke kterým jsem tak přišel, se Lucce podrobně zkoumající v intimních chvílích moji vysportovanou postavu, zdály náramně sexy. Takže byly opravdu takovým bonusem k mým honorářům.

Pravda je, že jsem si musel tehdejší zákony mnohdy přizpůsobit svému pátrání, na což jsem raději urychleně zapomněl. A právě souběžně s procesem onoho zapomínání a léčení zranění z posledního ze tří zmiňovaných únosů jsem si pak nechal postavit zmiňovanou vilu podle svého přání na vysněném místě nad Brněnskou přehradou. Vlastně i pozemek, na kterém stála, jsem získal také díky pomoci jednoho z oněch tří rodičovských párů.

Když se ozdobou mé vily stala posléze Lucka, po krátké době se otrkala a začala ji zvelebovat podle svých představ, moc mě tím nenadchla. Jenže jsem ji miloval a miluji, takže jsem vždy po svých nesměle vyřčených námitkách, které Lucka rázně utnula šťavnatým polibkem, na její budovatelské výboje poskytl finance.

Nešlo ovšem o žádný akt slepé podřízenosti a nadšené spolupráce. Tak pitomý přece jen nejsem, i když jsem hluboce milujícím partnerem. Hned na začátku jsem naprosto rázně Lucce sdělil, že se na jejím zvelebování mého domu jinak než finančně odmítám podílet. A že především nesmí přijít k úhoně mé velké modelové kolejiště, na kterém se proháněly vláčky a v poslední době, kdy jsem je rozšířil, dokonce i tramvaje. Kromě kolejiště byla v pokoji řada prosklených skříní s mojí velkou sbírkou modelů trolejbusů, autobusů, tramvají, lokomotiv, vagónků a aut. Stejné varování platilo samozřejmě i pro přístup obou dam k této sbírce.

Nebylo to tak dlouho, co Lucka s paní Evou kompletně vyměnily zařízení naší kuchyně. Já si tehdy bláhově myslel, že po této dramatické operaci se mým domem rozhostí alespoň dvouletý vznešený klid. Jak naivně jsem se však mýlil!

Dámy došly bohužel, tedy pro mě bohužel, pro Lucku to bylo cosi jako ráj na zemi, poměrně brzy k názoru, že je třeba kuchyni ještě vymalovat. Že barva zdí nenechává tak zcela vyniknout novému zařízení kuchyně.

Když jsem si dovolil opovážlivý dotaz, proč nevymalovaly kuchyň zároveň s její modernizací, následovaly dva ironické pohledy k nebesům. Já pochopil, že další diskuse nemá smysl a rozumné bude jediné – zvolit strategický ústup, vytratit se tak z mého těžce zkoušeného domova a odebrat se zase jednou do své kanceláře na Lidické ulici.

8 

Vzhledem k tomu, že toho dne pořád poprchávalo, nemělo smysl jít se projít nebo si přímo zaběhat kolem Brněnské přehrady. Což jsem pravidelně provozoval pro utužení mé fyzické kondice.

To, co z nebe právě padalo, byl zahradnický deštík, ovšem tmavá obloha a zasmušená meteoroložka v rádiu věštily srážky podstatně vydatnější. Po krátké době se ukázalo, že obloha ani meteoroložka se ve své předpovědi nemýlily.

A já tedy usoudil, že to nejrozumnější bude opravdu uchýlit se do ticha a pohodlí mé kanceláře na Lidické ulici. Ostatně, jak jsem si s jistou ironií v duchu připomněl, podobně jsem svůj strategický ústup směřoval i při modernizaci kuchyně2. A jako to dělám mnohdy, když považuji za vhodné vytratit se ze svého proti mé vůli zvelebovaného domova.

Chvíli jsem přemýšlel, mám-li odjet autem. Potom jsem si však uvědomil, že kromě jiného zařízení jsem svoji kancelář vybavil několika lahvemi kvalitních destilátů jištěných baterií dalších lahví obsahujících neméně kvalitní vína. Použití automobilu by mě však odsoudilo k pouhé konzumaci nealkoholického pití, což zrovna lákavě neznělo.

Takže jsem se odebral na nedalekou tramvajovou zastávku a za necelou hodinu jsem vystupoval z vozu linky číslo 1 na Lidické ulici u domu, ve kterém mi jeden z mých bývalých zákazníků kromě honoráře jako výraz svých díků a neskonalé spokojenosti s mými službami pronajal za vcelku zanedbatelnou částku kancelář, se kterou bylo spojeno parkovací místo na dvoře vzadu za domem, ke kterému se ovšem dalo dostat z třídy Kapitána Jaroše souběžně vedoucí s Lidickou ulicí.

Doma, ve vile v Bystrci, jsem se s klienty setkával zcela výjimečně. Své obchodní záležitosti jsem většinou probírával ve své srdeční hospůdce, bystrcké restauraci U Pepy umístěné strategicky velmi vhodně nedaleko od našeho domu.

Kancelář na Lidické jsem používal obvykle pouze tehdy, pokud bylo třeba skutečné soukromí. Ovšem nebudu zastírat, že tahle kancelář byla ze všeho nejvíc výbornou zašívárnou. Svoji Lucku jsem velice miloval, ovšem občas jsem si od ní, jako od každé ženské, že ano, potřeboval trochu odpočinout. A takový „rozbor vyšetřovaného případu“ v prostorách mého, vznešeně řečeno, firemního sídla, byl vítanou záminkou k takovému zotavovacímu pobytu.

Jako obvykle jsem toho dne svižně a ladně vyběhl do patřičného patra. Světlou, béžově vylíčenou chodbou jsem potom už důstojným krokem, co kdyby čekal nějaký zákazník, jeden nikdy neví, napochodoval před dveře ozdobené cedulí s mým jménem a hrdým nápisem „Soukromá detektivní agentura“, to vše úhledně doplněné další cedulí s číslem mého mobilu. Jako vždy jsem zamáčkl slzu dojetí v oku a hrdě pohlédl na tu nádheru dělající skvělou reklamu mé náročné detektivní práci, plné odborné invence a osobního nasazení. Jak jsem si alespoň v duchu říkal. Protože na křesílkách, která jsem umístil před vchod do svého království, jako obvykle nikdo neseděl, odemkl jsem a nakráčel rázně dovnitř.

9 

Situaci v kanceláři jsem shledal jako naprosto obvyklou, což znamenalo, že od mého posledního pobytu byla jedinou návštěvnicí v místnosti uklízečka, která prokázala své profesionální kvality tím, že pečlivě utřela prach a vysála koberec, takže to v mém pracovním království vypadalo jako v ráji. A, jak jsem se alespoň domníval, vcelku nic nebránilo tomu, abych si nalil něco k pití, vyzul si boty, uložil se na pohovku, vedle sklenice s pitím si položil nějaké starší číslo Kriminalistického sborníku a pokojně usnul.

Než jsem tak učinil, rozhodl jsem se vyvětrat. Otevřel jsem okno a urychleně je zase zavřel, jelikož dole se dohadovali popeláři s kýmsi nespokojeným s jejich službami a do toho se zuřivě rozštěkali dva psi, kteří nepochybně neměli moc rádi sebe navzájem ani své okolí. A když nehodlali přestat, hromovým basovým štěkotem jim své mínění pověděl třetí čokl, podle hlasitosti a zabarvení svého hlasu nejspíš velký jako tele.

S potěšením jsem pohlédl na pohodlné kožené křeslo za rozměrným psacím stolem, málem připomínajícím heliport. Svoji kancelář jsem neměl odjakživa zařízenou tak luxusním nábytkem. Ne že bych se tedy zařizoval někde v bazaru, ovšem nic zvláštního můj původní nábytek opravdu nebyl.

Před jistým časem jsem však dospěl k tomu poznání, že podobně jako „šaty dělají člověka“, i úroveň zařízení kanceláře cosi vypovídá o dotyčné firmě. Tedy vlastně se musím přiznat, že mi to názorně vyložila Lucka. A já, i když jsem netoužil ohromovat podobným způsobem své návštěvníky, jsem se zařídil podle jejích rad. Jednak jsem tím uťal debaty na toto téma a potom v pohodlně zařízeném kanclíku se dobře klimbalo.