Jaroslav Kuťák

Strašidla z Woodlandu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák 2016

© foto na obálce Barbora Fukárková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7931-9 (epub)

ISBN 978-80-243-7932-6 (mobi)

Věnuji Barče, Járovi a Tomovi.

Na památku hřiště Woodland.

Poděkování patří mým přátelům, kteří mimoto ještě podporují moje knížky – Vladovi Zvaríkovi, Jirkovi Foltánovi, Petru Poppelovi, Milušce Houskové a partě z VEBY, Pavlu Krenkovi, Stephanu Friedreichovi, Pavlu Koudelkovi, Šimoně a Petrovi Maškovým, Petru Kohoutkovi, manželům Strnadovým, Zdeňce Hosmanové a Láďovi Semerádovi.

I.

Emoce jsou všechno, co máme.

Paolo Sorrentino 

Marie připravovala kucmoch. Karel měl rád obyčejná jídla.

Kucmoch není americké jídlo, naučila se ho od své české maminky, a jak už to tak bývá – ta zase od té své, narozené v jihočeském Dolním Dvořišti. Jsou recepty, které se dědí, přestože kuchařky emigrují.

Marie vyrostla za „velkou louží“, byla dcerou posrpnových českých uprchlíků. Žila uprostřed McDonaldů a Starbucksů, ohrožovaly ji nechutná káva v papírových kalíšcích, hotdogy a příšerně sladké koláče s odporně barevnou cukrovou polevou. Přežila tu chemii jen díky tomu, že u nich doma se vařila poctivá česká jídla.

Mamince se stýskalo po domově, ale slovem si nepostěžovala. Když bylo po převratu možné se vrátit, tvrdošíjně to odmítala. Říkala, že Evropa nebude bezpečné místo. Nic proto nenamítala, když se Marie dala nejdřív k armádě a brzy nato absolvovala výcvik u speciálních jednotek. Byla přesvědčena, že některé nepříjemnosti jsou nutné.

Touha po domově přešla z matky na dceru, stejně jako recepty babiček, a neobyčejně krásná, dokonalá Marie už několik let žila v Hradci se soukromým detektivem Karlem Schwarzem. Pracovala pro něj jako asistentka, ale stala se především jeho přítelkyní a pak velkou láskou.

Ale zpátky ke kucmochu. Kucmoch je prostý pokrm z brambor a kysaného zelí. Každý ho dělá trochu jinak. Marie nechala na tuku z pokrájené slaniny zesklovatět cibulku, přidala česnek a nadrobno pokrájené žampiony, po několika minutách kysané zelí, promíchala to, podlila trochou vody, osolila a vydatně opepřila. Přikryla pánev pokličkou a směs nechala dusit, občas ji promíchala, dokud se voda téměř neodpařila.

Když se dovařily oloupané a nakrájené brambory, smíchala je s obsahem pánvičky a rozložila na plech. V troubě to pekla zhruba čtvrt hodiny a vesnický kucmoch byl hotov. Povede se, pokud kysané zelí zůstane „al dente“.

Krájela čerstvou cibuli.

„Jako křen,“ řekla, když se jí spustily slzy. „Ta se povedla.“

Partner a parťák v jednom – Karel Schwarz se měl co nevidět vrátit z golfu. Výjimečně dnes hrál bez Marie, protože ta doma čekala na skypování s rodiči z Ameriky. Táta slavil narozeniny. Videorozhovor po Skypu se konal v poledne a trval dvě hodiny. Všichni byli v pořádku, zdraví a šťastní, přestože Marii neunikly starostlivé i pátravé matčiny pohledy. Na její počest se rozhodla pro svůj zamilovaný kucmoch.

Rodičovskou starost pociťovala často. Přestože nevěděli úplně o všem, co s Karlem prožili a kdo všechno je ohrožoval na životě při ošemetných pátráních, maminka na ní bez dlouhých řečí poznala ledacos.

Než se Marie vrátila do Čech, pracovala bezprostředně po výcviku pro tajné služby, což Karel tušil, ale neznal podrobnosti. Snad jenom podle nejrůznějšího zajímavého vybavení, jakým byl například pachový indikátor, který snesl srovnání s citlivostí psích čichových receptorů, nebo díky softwaru, pomocí kterého by Marie dokázala během jediného dne kdekoli na světě sestavit údernou jednotku nebo malou armádu. O svých tajemstvích nemluvila a Karel nenaléhal. Nevěděl proto ani to, že pracovala na dvou filmech s Jamesem Bondem jako pomocná režisérka kaskadérských scén. Netušil nic o jejích znalostech tajných chodeb v prezidentských palácích. Ani o tajemstvích samotných prezidentů.

Strčila plech s kucmochem do trouby, umyla si ruce a odešla k oknu. Otevřela ho a opřela se o parapet.

Bydleli ve zrekonstruovaném secesním měšťanském domě na Velkém náměstí v Hradci, jen kousek od Klicperova divadla. Včera se tam konala premiéra další hry jejich oblíbeného autora a režiséra Davida Drábka. Znali se s ním. Rád nosil barevná saka, kalhoty a kravaty s kapesníčkem. Poslední dva zmíněné doplňky musely ladit se šaty jeho partnerky. Obvykle byly zlaté. Velmi jej potěšilo, když mu Marie po premiéře oznámila, že v Americe by za svou práci dostal už půltucet Pulitzerových cen.

„Tak vidíš,“ odpověděl. „A tady v Čechách můžu bejt rád, že mě nezavřou.“

Měl krásnou manželku. Vždycky měl krásné manželky a ženy, i Marie by se mu líbila, ale v jeho přísných režisérských očích donchuána měla jednu základní chybu – nebyla herečka.

Podívala se doleva na Bílou věž. Takovou stavbu v Americe neměli. Nedávno prošla rekonstrukcí, dostala moderní schodiště a mezipatra, návštěvníci si cestou nahoru a dolů mohli oddechnout u zvonů, informačních smyček či nádherného skleněného modelu Bílé věže.

Před Marií tehdy šel starší tatínek s asi desetiletým klukem a stěžoval si, že na některých mezipatrech schody pokračují na druhé straně, někde zase ne a že je z toho popletený a točí se mu hlava.

„Přitom by stačilo,“ odpověděl syn, „kdyby schody měly jinou barvu než podlaží.“

Marie se ani nepodivila jeho pohotovosti. Výjimečné vlastnosti se v Čechách dědily. Její národ si musel umět poradit ve všem a rychle.

Podívala se naproti. Tam zas probíhala rekonstrukce kubistické budovy Galerie moderního umění. Ve srovnání s Guggenheimovým „šnekem“ byla hezčí. Zato zdevastované parkoviště, vyšperkované nehoráznými poplatky, bylo jedna hluboká díra, jako zuby nakažené francouzské prostitutky. Muselo se tu jezdit krokem, aby řidiči svým miláčkům neurvali závěsy kol a gufera.

Pod okny se procházeli studenti, nikdo tady nespěchal. Scházeli se po kavárnách a restauracích. Nikde žádná dílna, natož továrna. Jen za rohem druhé uličky vpravo stála stará rámařská dílnička, ale ta práce byla uměním, ne průmyslem. O pár kroků dál vítala hosty indická restaurace, naproti mexická, obě skvělé jak na posezení, tak svojí kuchyní.

Staveniště muzea míjely čtyři dívky. Mohly to být sportovkyně, podle pružné chůze a štíhlých postav, nebo patřily k tanečnímu souboru. Ohlížely se po šourajících se autech, a když nic nejelo, pokračovaly.

Marie je kradmo sledovala. Profesionální čich jí donutil zpozornět. Něco na těch ženách bylo. Možná šlo o koncipientky z nedaleké soudní budovy, jež se pravidelně scházejí na volejbale. Možná si David Drábek k nastudování další hry pozval čtyři starší baletky, u něj člověk nikdy neví, s čím přijde příště.

Nedávno mu vzadu na jevišti během hry hrála kapela čtyř mladých muzikantů v klasickém složení jak od Buddyho Hollyho. V jeho hře Český les se jmenovali Los Střevlíkos.

Ženy kráčely k podloubí. Marie už zavírala okno, aby se podívala na kucmoch. V tu chvíli vzhlédly a zahleděly se na ni. Na okamžik se jejich pohledy střetly a propojily jako při podání ruky.

♦ 

Zazvonil domovní zvonek.

Marie odešla k troubě a otevřela dvířka, aby vypustila horký vzduch. Karel tedy přicházel, jak byli dohodnuti. Teď jej za to odmění jeho oblíbeným jídlem. Vytáhla opatrně rozpálený plech a položila hotový kucmoch nahoru na skleněnou varnou desku. Stáhla si rukavice a šla otevřít.

„Copak, šéfe, zapomněl sis klíče?“ zeptala se, když otevírala těžké dubové křídlo dveří bytu.

„Já žádný nemám,“ odpověděl muž, který tam stál. Byl téměř dva metry vysoký a skoro stejně měl i kolem pasu. Připomínal trollí kuželku.

„Dane?“

„Můžu k vám?“

„Jistě, pojď. Něco se stalo?“

„Nic se neděje. Jen jdeme se smradlavou kámoškou kolem. Jsme na procházce. Může dál i Popinka?“

„Neptej se.“

Za Danem se vkolébala staffordshirská slečna, vážící dvojnásobek hmotnosti, kterou by jí doporučil zvěrolékař. „Když nám tak chutná,“ říkal vždycky Dan, „přece se na starý kolena nebudeme vzájemně mučit hladem.“

„Dáš si kafe?“

„Jo, rád,“ přikývl Dan, vzdychl, jako kdyby do dílen Ikey přitáhl půl pokáceného lesa, a ztěžka žuchl na židli.

„Copak to tady tak krásně voní? Jo, už to vidím. Vypadá to jako kucmoch.“

„Znáš?“

„Dělávala ho moje babička.“

„Moje taky.“

Dan nelenil, vstal a nahlédl do pekáče.

„Přidáváš do něj houby.“

„Žampióny z plechovky.“

„To nevadí.“

„Dáš si, Danoušku?“ nabízela Marie.

„Jestli zbyde?“

„Upekla jsem ho dost,“ odpověděla a nabrala na talíř.

„Co je u tebe novýho?“

„Nic, nic se neděje,“ zopakoval svou oblíbenou frázi.

„Ryby berou?“

„Občas. Ale kdo by se s nima sral. Jsou samá šupina a kost. Už dávno je nežeru. Vracím je do řeky,“ odpověděl s plnými ústy. „To je dobrota, Maruško.“

„Děkuju.“

„Babička do něj dávala sterilovaný zelí, ale tohle kysaný je snad ještě lepší. Taky přimíchala vajíčko a škvarky a brambory měla rozmačkaný, ale chuj s tim. Každej vaří trochu jinak. Mně například včera zbyly nějaký švestky z kompotu, bylo mi líto je vyhodit, tak jsem se rozhod, že si udělám buchtu. Počkal jsem si, až kolem oken půjde nějaká bába, abych ji poprosil o recept. Dozvěděl jsem se hrníčkovou metodu, napsal jsem si ji a pustil se do práce. Uklohnil jsem těsto. Měl jsem sice moc velkej pytlík s kypřícím práškem do pečiva, ale co bych dělal se zbytkem? Nasypal jsem ho do těsta celej. Přidal jsem švestičky a strčil to do trouby. Mám malou troubu a malej pekáč, mně to stačí, když žiju sám. Za chvíli se to začalo píct. Sedím proti troubě, že si to pohlídám, piju kafe, a koláč mi najednou začal týct spárama dvířek ven jako v hrnečku vař. Připeklo se mi to na všech stranách, vyrostlo to do nebe, ale sežral jsem to i s tim černým, přece to nevyhodím. Dal si se mnou soused, říkal, že si pochutnal a že teď umim už všechno.“ Mezi řečí dojídal kucmoch.

„Co dělá Zdeněk, nevíš?“ zeptala se Marie. „Dlouho se nám neozval.“

„Dal se na golf. Nemá čas.“

„To je dobře. Dostane ho z depresí.“

„Z těch už je venku. Ten zkurvenej rozvod si dávno vymazal z hard disku.“

„Na spolupráci máme tedy už jen tebe?“

„Mě určitě jo. Až si zase nebudete vědět rady s pátráním po nějakým vrahovi, ozvěte se. Jsme s Popinkou vždy připraveni, jako skautíci. Když zrovna nebudeme dělat chruchru. Nebo když zrovna nebudeme běhat po lese, haha. My jo.“

Tlustý pes, ležící na boku u jeho nohou, vzdychl, ale ani nezvedl hlavu. Pootevřel levé oko, zavřel ho a hned zase usnul. U nosu se mu vytvořila bublinka.

„Vidíš?“ řekl Dan. „Popinka nás hlídá! Vona neni jenom strojek na hovna!“

„Nepřemlouvá tě náhodou, aby ses taky natáhl?“ zeptala se s úsměvem Marie a vracela plech do trouby, ale pak si uvědomila, že je to nezdvořilé, jako by jídlo před ním schovávala, a tak ho vrátila na plotnu.

„Přemlouvá, to víš, že mě Popinka přemlouvá, abysme si dali chruchru, dyť jsme po obědě. Vona je chytrej pejsek, vona si mi lehne mezi nohy a hřeje mě, dělá mi ohřevný tělísko.“

„Klidně si jdi odpočinout na gauč do obýváku.“

„To ne, to by nešlo,“ bránil se Dan. „To se na návštěvě nedělá, viď, Popinko?“

U dveří znovu zvonil zvonek.

Popinka otevřela oko. Dan se celý pootočil, až židle zavrzala. Nedokázal otočit jen hlavu, musel se protočit celý, s trupem a nohama.

„Karel,“ řekla Marie. „Už tady měl být.“

„Zabije mě, protože jsem mu sežral voběd,“ poznamenal Dan. „To jsem teda posral.“

„Nesežral, Danoušku.“

„Jen nech bejt. Bude to průser.“

Marie došla ke dveřím a stiskla kliku. Stály tam dvě zakuklené postavy. Periferně si všimla ještě třetí, která hlídala schodiště. První z dvojice se na ni vrhl a odstrčil ji do místnosti. To ale bylo taky to poslední, co se útočníkům podařilo. Marie využila pohybu toho prvního, chytila ho za paži, ohnula zápěstí, pak loket a mrštila s ním o roh starožitné skříně, až její dubová bočnice zapraštěla. Druhá postava tasila nůž a vykročila, ale Marie opět lehce ustoupila a provedla prakticky stejný obranný hmat, jehož následkem útočníkovi vypadl nůž. Aikido bylo jen jedním z bojových umění, která ovládala.

„Co chcete?“ zeptala se.

Postavy v černém před ní klečely na podlaze a držely se za pochroumané lokty. Marie zkřížila paže a přísně zopakovala otázku.

„Co mi chcete?!“

Útočníci využili okamžiku, kdy od nich poodešla, vyskočili na nohy a pelášili pryč jako zajíci, i když ten jeden jako trochu pochroumaný zajíc.

Marie je nechala běžet. Zavřela dveře a vrátila se ke stolu. Posadila se a upravila si blonďatou hřívu.

Dan se tyčil s rukama sevřenýma v pěst.

„Ani jsi mi nedala prostor, abych ti pomohl,“ řekl.

„Už nemám ty reakce jako dřív. Teprve teď mi došlo, že bych měl bojovat. To je stářím.“

„Nevadí, Danoušku.“

„Kdo to byl?“

„Netuším. Nejspíš pomsta za minulost. Přece jen jsme s Karlem dostali pár lidí do kriminálu.“

„Co pár, desítky,“ souhlasil Dan. „Neboj, kdyby se vrátili, v nejhorším tu máme poslední záchranu.“

„Ano?“

„Přece Popinku!“ řekl a ukázal do kouta místnosti, kde se vedle květináče s liliemi třásl zděšený tlustý pejsek. „To nic, Popi, už to máme za sebou,“ konejšil ji.

„Nic se neboj. Buď v klidu. Hovno se děje.“

Pak se obrátil k Marii a dodal: „Vona se bojí i ryb, když nějakou chytim do podběráku.“

♦ 

Marie se dívala z okna. Pokud útočníci utekli předním vchodem, pak mohli odejít v mrtvém úhlu. Stejně dobře jim mohl posloužit zadní dvůr a sousední dvorky. Bylo jedno, kudy uprchli, odtud na ně nemohla vidět.

„Proč jsi za nima neběžela?“ zeptal se Dan.

„Nechtělo se mi,“ řekla po pravdě. „Nepřipadalo mi to rozumné. Byli nejméně tři.“

„Já viděl dva.“

„Jeden číhal na chodbě.“

„Víš co,“ řekl Dan a vstal. „Posaď se a já zatím udělám to slíbený kafe. Dáš si taky, že?“

„Ano. Bez mléka.“

Marie vložila bradu do dlaní. Přemýšlela, kdo ji mohl nečekaně a tak dětinsky a naivně přepadnout a co tím vůbec sledoval. Možností bylo docela dost.

S Karlem řešili nejenom nevěry a drobné krádeže, ale čas od času i vraždy. Jakmile si kamarádi od místní kriminálky nevěděli rady, nebo spíš když byli zahlceni jinou důležitou prací, zdvořile je požádali o výpomoc. Karel kdysi začínal u státní policie a později pracoval i jako vyšetřovatel, než se odvážil na volnou nohu. O Marii se šuškalo, že si její neobyčejná krása v ničem nezadá s jejími úžasnými profesními schopnostmi.

Této dvojici detektivů sotvakdo unikl. Mnoho lidí mělo důvod mstít se. Každý vrah o sobě tvrdil, že je nevinen. O své nevině vrazi přesvědčovali své příbuzné. Ti po čase různým způsobem pocítili nepřízeň osudu a mnozí nejednou dostali chuť zakroutit krk policajtům, kteří přivedli jejich tátu, bratra, syna, otce nebo sestru, matku, dceru na nekonečně dlouhé roky za mříže.

Anebo Marii přepadli obyčejní zloději. Skrze masivní dveře neslyšeli ani Danouškův bas. Anebo slyšeli? Mysleli si, že to mluví Karel? Chtěli dostat oba dva?

Zazvonil zvonek. Marie vstala, ale Dan ji chňapl za předloktí. Naklonil se a sundal z držáku paličku na maso.

„Teď já!“

Popinka zívla, postavila se na krátké nožičky a následovala páníčka ke dveřím. V polovině cesty se zastavila, ulehla na perský koberec a spokojeně usnula. Dan se napřáhl a prudce otevřel.

„Ahoj, co se děje?“

Za dveřmi stál šedesátiletý zavalitý kriminální komisař Honza Macek, kamarád a spolupracovník.

Před pár lety ho Karel s Marií vytáhli z průšvihu. Uvízl v náručí vražedkyně, bývalé prostitutky, která zneužívala jeho pozici na policejním ředitelství, aby si vytvořila alibi. Honza dostal nejdřív výpověď, ale po pár měsících ho vzali zpátky. Časem získal značný respekt u kolegů, a dokonce i u manželky, která ho posledních patnáct let považovala za neschopného nekňubu, který si nezaváže tkaničky u bot. Když zjistila, jak krásná dívka ho zneužila, probudila se v ní dávno zapomenutá láska a znovu jej opečovávala jako svůj největší poklad, jako zamlada. V ženách se člověk nevyzná.

„Jdeš nám do rány,“ přivítal ho takovýmto způsobem Dan hned ve dveřích. „Pojď dál.“

„Co se stalo?“

„Zrovna jsem ti chtěl volat. Přepadli nás.“

„Kdy, kde?“

„Tady a teď. Před chvílí. Musím přiznat, že po mně nevystartovali, protože mě bránila Popinka, ale na Marii vlítli jako gestapo na parašutistu. Mimochodem, víš jak Židi ve válce říkali gestapu?“

„Ne.“

„Aspoň si ho tak zašifrovala jedna vídeňská kavárna. Umělci, dramatici, spisovatelé, hudebníci. Když si posílali pohlednice z různých koutů země a chtěli, aby jejich pohlednice prošly cenzurou, bylo gestapo – pan učitel. Hitler byl Horowitz a koncentrační tábor – to byla koncertní síň. Takže když ti přišla pohlednice, že jsem byl třikrát u pana učitele, věděl jsi, že mě Horowitz brzy pošle do koncertní síně, a mohl jsi to říct dál.“

„Počkej, co říkáš?! Přepadli Marii?“ vytáhl Honza zápisníček. „Kolik jich bylo?“

„Tři,“ odpověděl Dan.

„Jak vypadali?“

„Byli černý,“ řekl na to Dan.

„Černoši? Nebo Cikáni? Arabové?“ Dan se zachechtal.

„Vole. Nech mě domluvit. V černým oblečení a černých kuklách. Vy policajti, jste ale blbí. Pak se divíte, že se o vás vypráví takovejch vtipů.“

„Nějaký zvláštní znamení?“

„Hm, ničeho jsem si nevšiml. A ty, Marie?“

Marie zjistila, kam se Honza během výslechu kouká.

„Dáš si?“

„No, jestli můžu, ještě jsem nejedl. To ti zbylo?“

„Má to pro Karla,“ varoval ho Dan.

„Nic mi nedávej, Marie.“

„Ale ne, zbyde dost a dost, hned ti jednu porci ohřeju,“ namítla a strčila plech do trouby. Zapnula ji a opřela se o kuchyňskou linku. „Byly to holky,“ řekla po chvíli zamyšleně.

Dan se posadil na pohovku u okna. Popinka se k němu dovalila a zůstala před ním sedět. Vyzývavě vzhlížela. Jestli mi nedáš nažrat, otočím se k tobě zády!

„Ty nevyskočíš, viď, kůže líná! Tak hop, hop, Popi, skoč si k páníčkovi!“

Staffordshirka naznačila, že už vstává, dvakrát hodila krátkým ocáskem sem a tam a ztěžka usedla zpátky na koberec. Nespouštěla z Dana oči.

„Já se pro tebe přes břicho nevohnu,“ kroutil hlavou páníček. Popinka vstala, pokrčila nožičky a velice znechucena vyskočila na pohovku. Dan ji přidržel za boky, aby se nezřítila. Uvelebila se vedle a položila hlavu na opačnou stranu, než seděl.

„Jaks na to přišla?“ zeptal se Honza.

„Tak jak?“ přidal se Dan. „Já jsem si teda ničeho nevšim. Cejtilas parfém?“

„Měly poměrně tenké paže bez svalů,“ odpověděla Marie. „A hubená zápěstí, přitom byly poměrně vysoké, takže šlo o dospělé. Celkově činily křehký dojem.“

„V tom fofru se ti to mohlo jen zdát,“ namítl Dan.

„A co ten třetí lupič? Ten na schodišti?“

„Taky holka.“

„Proč?“

„Že by nechaly chlapa na chodbě a šly přepadávat bez něj?“ nesouhlasila Marie.

„Máš recht. Ale stejně. Kde je skutečnej důkaz, že to byly ženský?“

„Existuje,“ odpověděla Marie. „Měly nalakované nehty. Obě dvě dámy.“

„No vidíš, nevšim jsem si,“ řekl Dan. „Popinka taky ne, že ne, Popi? Neměly náhodou rukavice?“

„Kožené.“

„Tak jaks mohla vidět nalakovaný nehty?“

„Podívala jsem se,“ vysvětlila Marie a kývla hlavou do kouta ke zdi, kde se válely dvě černé rukavice. „Když bude nejhůř, nějaký test DNA by nám mohl pomoct.“

„Na ten bys čekala půl roku.“

„Já ne.“

„Co tím chceš říct?“

„Mám svou výbavičku.“

„Hm.“

„Ale vsadím se s tebou, že ty dívky nejsou v žádném registru.“

Pes zvedl hranatou hlavu a zavětřil.

„Už to asi bude,“ začichala po něm Marie a vytáhla z trouby plech s jídlem. Naložila Honzovi na talíř, vyndala příbor a obsloužila ho. Pak před něj postavila ještě pepř a sůl.

„Dobrou chuť.“

„Děkuju. Ani netušíš, jak bodne.“

„Chudák Karel, až se vrátí,“ poznamenal Dan. „Teď pro něj máš prd.“

„Až zjistí, koho jsem nakrmila, zlobit se nebude,“ pousmála se Marie. „Ale nyní abychom si vzpomněli na někoho, kdo měl dvě nebo tři dcery. Ta třetí, co čekala na schodišti, mohla být máma. Manželka někoho, koho jsme s Karlem poslali do lochu.“

„Trochu se ti zúžil výběr,“ řekl Honza s plnou pusou.

„Ale jen trochu.“

♦ 

Zvonek u Mariiných dveří naléhavě zazvonil.

„Otevřu,“ zvedl se přes svou nadváhu z pohovky poměrně čile Dan. „Neboj. Svou zbraň nedám za žádných okolností z ruky.“

Popadl paličku na maso a vykročil. Na další zazvonění nečekal a rozrazil dveře, paličku vysoko nad hlavou.

Přešlapoval tam jejich další kamarád, architekt Zdeněk Heller, Danův spolužák z gymnázia a ještě nedávno adept na sebevraždu krátce po rozvodovém řízení.

„Nazdar, válečníku,“ řekl Danovi. „Ahoj vespolek! Můžu jít dál?“

Marie přikývla, Zdeněk vešel. Ze dveří bytu to byly jen dva kroky chodbou rovnou do kuchyně.

„Tváříte se jak o pohřbu.“

„Přepadli Marii,“ oznámil Honza.

„Ale vyhrála, ne?“ zamračil se Zdeněk. „Nebo se snad pletu? To bych se divil…“

„O tom nepochybuj,“ odpověděl Dan a vrátil se na pohovku k Popince.

„Mám tady zbytek brambor se zelím,“ obrátila se Marie na Zdeňka. „Dáš si trochu?“

„Od tebe vždycky!“ řekl Zdeněk. „Vařím si příliš často sám. Někdy se mi to nepovede.“

„Ještě nemáš žádnou novou kuchařku a pečovatelku?“ divila se Marie.

„Ani mít nebudu. Sice mám známýho, kterej chodí obšťastňovat starší dámy za oběd, ale já nemám jeho politickou náturu.“

„Vařila pro Karla,“ vyčítal mu Dan.

„Kde vlastně je?“ zeptal se Honza.

„Na golfu,“ odvětila Marie. „Měl by tu každou chvíli být.“

„Tak mu to schovej,“ odmítal Zdeněk. „Najím se někde jinde.“

„Řekla bych, že se už cestou stavil na jídlo se spoluhráči,“ řekla. „Žádné výčitky a pořádně se najez. Dobrou chuť. Dana si nevšímej, taky si dal. Stejně jako Honza.“

„Poslechni, Marie,“ řekl Dan. „V našem věku projevujeme zájem už jen vo peníze a vo žrádlo. Peníze nemáme, tak se aspoň nažereme, když to jde. Akorát Honza vybočuje a občas sbalí mladou holku.“

„Jistě,“ bránil se kriminalista. „Stalo se to jednou jedinkrát a byl z toho pak průser jako hrom. Navíc jsem nesbalil já ji, ale ona mě, prosím.“

„V baru jsi ji oslovil ty, ne ona tebe,“ nesouhlasil Dan.

„Na mě si nepřijdeš, vole, mám paměť jako slon.“

„Chtěla to tak. Vyprovokovala mě. Její pohnutky jsme probrali už mockrát.“

„Jsi dítě štěstěny. Na starý kolena se zamilovat do krásný holky, která tvou lásku opětuje,“ dobíral si ho Dan.

„Vole. Už toho nech. Dobře víš, jak to bylo. Zneužila mě.“

„Mě ta moje taky,“ přidal se Zdeněk.

„Ty nefňukej,“ řekl Dan. „Stalo se to nám všem. Já tu svoji taky miloval víc než sebe a nakonec mě poslala do prdele a vodrbala mě jak kůrovec borovici.“

„Pánové, v životě se dějí horší věci,“ uklidňovala je Marie.

„Tobě se to řiká, když jsi dokonalá,“ vzdychl Dan a pohladil psíka. „Skoro jako moje Popinka.“

„A jak vaříš!“ zvedl Zdeněk palec nahoru.

„Karel měl s tebou takový štěstí, děvče, že ani neví jaký,“ přidal se Honza Macek.

„Jste hodní, ale přeháníte,“ odpověděla a obrátila list:

„Nenapadá vás hned teď pachatel, který by se nám mohl mstít prostřednictvím tří svých žen? Manželky a dvou dcer?“

Nenapadl je.

„Sice mám blbou paměť na jména, ale všechno ostatní si pamatuju docela dobře,“ řekl Dan.

Marie si mezitím přinesla z pracovny notebook a zapnula jej. Otevřela nějaký program a zadala do něho pár hesel. Pak ho zase zaklapla.

„Nic,“ řekla. „Často to byly právě ženy, po kterých jsme pátrali. V případech, kdy byl pachatelem chlap, mezi nimi není žádný s rozvětvenou rodinou, mnozí ani rodinu neměli. Matku a dvě sestry žádný. Ani matku, sestru a manželku nebo nějakou jinou podobnou kombinaci.“

„Ty máš své případy uložené?“ zeptal se Honza. „Já bych je dohledával v archívu čtvrt roku a ty jsi hotová za minutu.“

„Snažím se,“ řekla skromně Marie. „Vždycky vkládám údaje do formuláře, který jsem si vytvořila. Právě pro podobné případy jako tento. Na tom nic není.“

Honza dojedl a chtěl vstát, aby odnesl talíř do dřezu, ale Marie ho předběhla.

„Děkuju,“ řekl omluvně.

I jemu činilo vstávání ze židle problémy, stejně jako Danovi. Vysedávání v kanceláři na prezídiu a v autech či nepravidelná, nezdravá strava v podobě párků a vlašáku ho poznamenala měkkými tukovými polštáři stejně jako většinu kolegů vyšetřovatelů.

„Co jejich sestřenice a tety?“ zeptal se Dan. „Taky je máš v databázi?“

„Nemám. Měla bych?“

„Mohly by dědit,“ souhlasil s Danem Zdeněk. „Mohly přijít o nějaký peníze. Ženský to tak maj. Jak se někde můžou chytit majetku, lezou jim drápy i z očí.“

„Hoši, tohle už je přitažený za vlasy,“ namítal Honza.

„Marie, neřešíte momentálně nějakej případ, od kterýho se mohlo to vaše přepadení odvíjet?“

„Jenom drobnosti v obchoďáku.“

„O co jde?“

„Krádeže stříbrných šperků, bot a konfekce.“

„Předpokládám, že vše je dámské,“ pokračoval Honza.

„Ano, ale už jsme mockrát zjistili, že kradli muži, aby se nějak blýskli před svými protějšky. Naposledy kradl dokonce člen ochranky, pamatuješ?“

„Sice jsem u toho nebyl, ale vyprávěla jsi mi o něm. Chudák kluk.“

„Proč si mlaďáci nepřijdou pro radu,“ připojil se Dan.

„Dělají základní chyby. Ženská se musí rozmazlovat výhradně s rozumem. Nekoukej, Marie, ty tomu nerozumíš, mohla bys bejt chlap. Nedokážeš pochopit, jak pitomý jsou některý ženský, protože jsi normálně jako jedna z nás.“

„Děkuji,“ usmála se Marie. „Někdo kávu?“

„Já si dám klidně eště jednu, ale prosím s mlíkem,“ objednal si Dan. „Ale až za chvíli, s ostatníma.“

„Marie, my tě tady nemůžeme nechat samotnou,“ řekl Zdeněk.

„To je od vás milé, ale já si poradím.“

„Aspoň než přijde Karel,“ zarazil ji gestem Honza.

„Neodmlouvej, je s náma Popinka,“ pohrozil Dan.

„Počkáme, ale nevim jak vy, já nám mezitim skočim dolu pro nějaký zákusečky, Popinka se vyčůrá a hned jsme zpátky. Ať se nám čeká líp. Pojď, Popi.“

Prošel dveřmi, ale pes zůstal na prahu.

„Povídám, jdeme, ty čubko líná!“

Popinka se otočila zadkem.

„Pojď, Popinko, přece nenecháš páníčka samotnýho.“ Staffordshirka se otočila a rozštěkala se. Štěkala a vrčela, bafala a vyla jako o psím koncertě.

„Co to s tebou je?“ divil se Dan. „Takovou tě neznám. Moc schodů, viď. Ukaž, já tě ponesu,“ sehnul se, ale Popinka štěkala stále víc.

„To je divný,“ řekl Dan. „Moc divný. Naposledy štěkla loni ze spaní.“

„Něco se jí nelíbí, Danoušku,“ vysvětlila si Popinčino podivné chování Marie. „Podívej se na schodiště, jestli na odpočívadle někdo není.“

Dan vykročil k zábradlí a Popinka vystartovala. Chytila ho za nohavici a škubala s ním zpátky do bytu.

„A kurva,“ řekl Dan. „Hele.“

♦ 

„Co se děje?“ nadskočil Zdeněk. Z trojice starých mužů se pohyboval poměrně nejlépe, ani sádlo, ani lenost ho netížily natolik, aby se neodlepil od sedátka židle.

„Pojďte se podívat,“ ukázal Dan na zábradlí, poskládané z protáhlých dílů vzdáleně připomínajících doutníky. V místě, kde kubánské doutníky mívají pásku, se na každé části skvělo písmeno „K“, pravděpodobně iniciála tehdejšího majitele nebo jeho životní lásky, které věnoval svůj dům. Jednotlivé součásti zábradlí byly přivařeny k držadlu a přišroubovány k žulové podlaze. Ale šrouby u podlahy chyběly. Kdo by se silněji opřel, mohl se propadnout hluboko do schodišťové šachty.

„Bydlí nad vámi někdo?“ zeptal se Honza.

„Ne,“ odpověděla Marie. „Tam je půda. Je prázdná.“

„Míváte návštěvy?“

„Například vás.“

Dan se chytil za srdce. „Tak vidíš, Popinko, už z nás mohly bejt pořádně mastný fleky.“

Honza popadl zábradlí a zacloumal s ním.

„Ani se nehne,“ řekl. „Vyrobili ho profíci. Sice mu chybí šrouby, ale drží pohromadě jak židovská víra.“

„Malej zázrak,“ okomentoval jeho výrok Dan.

„Žádnej zázrak. Tenkrát řemeslníci o práci přemýšleli. Zakládali si na dokonalosti,“ vysvětloval architekt Heller. „Nespěchali na zhotovení a přemýšleli u toho.“

„Zavolám domovníka,“ řekla Marie.

Dan se vrátil do bytu a vyšel na balkón nadýchat se čerstvého vzduchu.

„Infarkt je infarkt,“ řekl. „Ten se musí honem rozdejchat.“

Shlížel na dvorky a na starobylé městské hradby.

Když se opřel o zábradlí, vyjekl.

„Já jsem přece takovej vůl!“

Balkón tvarem připomínal kolébku, zdobily ho kovové úpony, listy a květy, jimž uprostřed vévodil erb s nerozpoznatelnými insigniemi. Zavinil to bezpočet ochranných nátěrů, nanesených za posledních sto let.

„Taky nedrží?“ zeptal se Honza.