Zuzana Koubková

ZTRACENÝ TEMPLÁŘSKÝ POKLAD

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Koubková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6875-7

Prolog

Rozcestí U Oběšeného vlka

Kámen čněl z mlhy jako varující prst. Někoho jiného by to možná vylekalo, ale Linhart spoléhal na Pána zástupů a Jeho jednorozeného syna. S pevnou vírou v jejich milosrdenství mohl podstoupit všechno. A riziko? Smrti se nebál. A na to, co přijde po ní, se vyloženě těšil. Pokud to nebude rovnou ráj, tak maximálně pár let očistce. Peklo jeho, zbožného rytíře johanitu, který nikdy nemyslel na mamon, slávu, a na ženské pouze zřídka, jistě nečekalo. Kůň naději na život věčný neměl, a tak se zdráhal, ale Linhart mu zasadil ostruhy a donutil ho jít dál.

Mlha se trhala. U kamene někdo stál. Měl plášť s kápí, ale Linhart si byl stejně téměř jist, koho uvidí. Rozšklebená tvář, klektáky, srst, rohy na hlavě…

Kdesi v dálce zavyl osamělý vlk. Možná to byl jen pes z některé z blízkých osad, ale kůň okamžitě pohodil hlavou a udělal krok do strany. Linhart ho poplácal po šíji a zamumlal pár konejšivých slůvek vyčtených z bible. Koneckonců, i to hovado musí mít radost ze slova božího.

Ten, který stál u kamene, se začal chechtat. Smál se hloupě, zajíkavě, vůbec ne jako zlý duch.

„Ty nejsi ďábel,“ oslovil ho Linhart.

„Ale jsem,“ tvrdil ten u kamene. „Jsem ďábel, zlý duch, heretik, čaroděj…“

„Hovno,“ přerušil ho Linhart. Teď už věděl, koho má před sebou, a litoval, že sem vůbec jel. Nakonec se ale opanoval a konejšivě svůj protějšek oslovil: „Jestli se chceš kát a znovu vstoupit do stádečka božích ovcí, přijď za dne k branám tvrze. Nezavřeme je před tebou…“

„Stádečko božích ovcí?“ dal se znovu do škytavého smíchu neznámý. „Co to plácáš, johanito? Jediné, o co ti jde, je zlato.“

„Ty o nějakém víš?“

„Ha!“ zvolal zakuklený triumfálně. „Nemýlím se, že?“

„Nechci ho pro sebe,“ namítl Linhart. „Jestli existuje, mělo by posloužit dobré věci.“

„Jaké věci?“ vyzvídal zakuklenec.

„Křesťanské věci,“ odpověděl mu zostra Linhart.

„Za tu lze schovat leccos,“ zasyčel neznámý.

„Něco už přece jen ne,“ mínil johanita, „ale o tom ty jistě víš líp než já.“

„Nevím nic,“ štěkl ten u kamene. „Ani ty nic nevíš. Nebylo to tak, jak se vám pokoušejí natlouct do vašich dutých palic…“

Z dálky se opět ozvalo zavytí. Kůň znovu nervózně přešlápl. „Tohle není nejvhodnější místo pro disputaci,“ zahučel Linhart.

„Máš strach?“ začal se mu vysmívat zakuklený. „Bojíš se temnoty? Bojíš se vlka?“

„Nebojím se ani vlků, ani tebe,“ zafuněl Linhart. „Jestli mi nemáš co říct, jdi si po svých.“

„Necháš mě jen tak jít?“ dotazoval se neznámý. „Nebudeš mě pronásledovat? Nepatří to snad k tvým úkolům?“

„Nebudu,“ zavrtěl hlavou Linhart. „Tohle k mým úkolům nepatří.“

„A dohodnout by ses nechtěl?“ šlehl otázkou zakuklenec.

Linhart zaváhal.

„Takže přece jen,“ zasyčel ten od kamene.

Linhartovi byl z duše protivný. Na druhou stranu měl své jasně dané příkazy. Pokud to zlato opravdu existuje, je jeho povinností ho získat. A jestli o něm ten druhý ví…

Pak by se ho už dávno zmocnil, napovídal rytíři zdravý rozum.

Ne, pokud je zlato někde, kam se nemůže zakuklenec dostat, okřikl ho vzápětí tentýž. Nejspíš je tedy uloženo ve tvrzi, buď tady, anebo na Chodově. Prohledá-li oba objekty, musí ho najít. Nebo nemusí?

„Nuže?“ naléhal na Linharta zakuklený. „Domluvíme se, pane rytíři?“

„Já se s tebou dohadovat nemůžu,“ vyřešil svoje dilema Linhart. „Přijď za dne k branám tvrze a já tě doprovodím k panu preceptorovi. S ním můžeš udělat dohodu…“

„Jsi hlupák, johanito,“ štěkl zakuklenec. „Mohl sis zachránit život.“ Odhodil plášť a prudce zvedl něco, co dosud svíral ve spuštěné ruce. Vzduchem zasvištěla střela z kuše. Johanita čekal její náraz do hrudi a následný odchod k Bohu Všemohoucímu, ale byl to chudák kůň, komu se její hrot zaryl do těla. Zoufale zaržál a vzepjal se na zadní.

Vlci se teď ozývali mnohem blíž.

I.

Marek zůstal stát ve stínu lískových větví a jejich clonou si prohlížel vesnici. Bylo to stěží pár chalup a cosi vzdáleně připomínající dvorec. Nějaká ta sýpka, stodola, chlév. Teď v době čtyřicetidenního půstu všechno žalostně poloprázdné.

Škoda, říkal si Marek v posledním týdnu přinejmenším podvacáté, že jsem na tenhle nápad nepřipadl dřív.

Od chalup zavanul dým. Dny už byly teplé, ale večer ještě nehezky přituhovalo. Marek, stojící na humnech, ztracený a neviditelný ve svém rezavě hnědém plášti jako starý toulavý kocour, se otřásl zimou. Nikdy se nepovažoval za zlého, dokonce by řekl, že je – navzdory všem příkořím, která ho potkala – dobrý a bohabojný člověk. Přesto teď pocítil vůči obyvatelům vesnice vášnivou zášť. Nenáviděl je za teplo ubohého ohýnku, kterým si hřejí prokřehlé údy, za tu trochu černého chleba, jež si právě lámou do horkého mléka.

Však jenom do času, ušklíbl se „divoký kocour“ pro sebe. Kdepak, Marek nebyl kočka. Byl něco mnohem většího a nebezpečnějšího.

Běchovičtí psi už ho znali. Zvykli si na něj, když v minulých dnech brousil okolo. Zpočátku ňafali a jejich pánové je okřikovali. Úplně ze začátku zdvihali běchovičtí drnohryzové hlavu od práce, kdykoliv se psí štěkot ozval. Nic ale neviděli. Keře byly sice ještě téměř holé, ale Marek se navzdory tomu uměl držet mimo dohled. Potřeboval si vrýt přesné rozvržení vesnice do paměti, znát každý roh, každou zeď. S maníky, které měl k dispozici, toho moc nezmohl. Chtěl-li uspět, musel být rychlý a dobře obeznámený s terénem.

To teď, jak doufal, už byl. Nechal zbytečné psí strážce za svými zády a vyrazil směrem k lesu. Chlapy našel snadno. Zrakům náhodného chodce se sice schovali dobře, na sluch ale nepomysleli.

To nemohou být ani chvíli zticha?, láteřil Marek v duchu.

Kdepak, tahle banda otrapů musela za každou cenu přešlapovat, mlít se, ošívat. Marek byl zvyklý spolupracovat s vojáky. Teď měl k dispozici hordu uprchlých nevolníků, neúspěšného koňského handlíře, řeznického tovaryše, který zabil svého mistra, a pár dalších podobných vyděděnců.

„Je nám zima, Marku,“ přivítal ho Břeněk, přezdívaný Lejno, někdejší řeznický učeň.

„Je nám zima a máme hlad,“ přidal se jednooký Fára, původně prý pasák prasat a vesnický prosťáček.

„Za chvíli si nacpete břicha,“ uklidňoval je Marek.

„Jen aby,“ nedal se uchlácholit Lejno. „Běchovice jsou hrazená ves. Jak se dostaneme dovnitř?“

„Hrazená?“ dal se do syčivého smíchu Marek. „Leda tak plaňkovým plotem. Dovnitř se dostaneme snadno. Hned vám to popíšu,“ pokračoval.

„Je to nebezpečné,“ zakňoural kdosi další z bandy.

„Pokud se bojíš, že uklouzneš po kravinci, pak ano,“ ušklíbl se Marek.

„Každá ves má svoji vrchnost,“ stál si na svém ukňouranec. „Nebude se jim líbit, že jsme jim zplundrovali zboží. Půjdou po nás.“

„O tom už jsme přece mluvili,“ zaškaredil se Marek. „Běchovice patří měšťanské vdově s nezletilým synem. Kdepak tě nějaká bába nebo její nedospělý synáček budou honit?“

„Královští vojáci budou.“

„Královští úředníci mají úplně jiné starosti,“ mávl rukou Marek. „Král je mladíček. Navíc přivandrovalec, cizák. Páni by ho nejradši vyštípali a vládli si po svém. Kdepak, brachu, ti se o tebe zajímat nebudou.“

„Někdo by přece mohl,“ bránil se věčný nespokojenec.

„Leda tak Bůh všemohoucí,“ usmál se nevesele Marek. „A ten,“ pokračoval ještě neveseleji, „už nad námi dávno zlomil hůl.“

Hermana probudil výkřik. Posadil se na posteli a upřel oči do tmy. Obvykle bývala neprostupná. Když se mu někdy v noci stalo, že musel na stranu, vždycky beznadějně klopýtal. Na rozdíl od ostatních obyvatel dvorce se nikdy nenaučil v té černočerné temnotě orientovat. Teď se ale kupodivu orientoval celkem snadno. Viděl, kde je stůl, lavice, trojnožky… Rozeznával truhlice podél zdí a také lidi, kteří si na nich ustlali. Nespal ani jeden. Všichni zírali do úzkých okének. Lila se z nich načervenalá záře. Herman pochopil, proč vidí.

Ačkoliv jim popsal Běchovice přinejmenším sedmkrát, chlapi se stejně motali. Vráželi do zdí a taky do sebe. Když z jedné chalupy vyběhl sedlák s vidlemi v rukou, skoro se rozutekli. Drn připíchl jednookého Fáru k zemi jako otýpku slámy.

„Sakra, chlapi,“ řval na ně Marek, „jste podělaný báby, nebo bratři z Černýho lesa? Přece se nenecháte vyděsit jedním připitomnělým balíkem?“

Vytasil meč, který jako jediný z celé tlupy měl, a obořil se s ním na sedláka. Vesničan měl výhodu delší zbraně, jenže Marek uměl bojovat. Snadno vidle obešel a ťal sedláka po krku. Střapatá venkovská hlava opustila tělo a ve spršce krve dopadla na zem.

„Pusťte se do toho, chlapi!“ křičel Marek na bandity. „Víte přece, proč jsme sem přišli!“

Možná to věděli, ale nechovali se podle toho. Namísto toho, aby se vrhli ke stájím, kurníkům, spižírnám a brali si to, co potřebovali, propadli běsnění. Jako by je prolitá krev nějakým způsobem očarovala. Vráželi do chalup a zabíjeli jejich obyvatele. Někdo zřejmě rozkopl doutnající oheň, nebo dokonce mrštil do kouta loučí. Běchovické chalupy začaly hořet.

Marek běsnil. Běhal mezi svými lidmi, tloukl je plochou čepelí po zádech. „Dobytek!“ řval na ně. „Potřebujeme odvést dobytek!“

„Nech tu ženskou, Lejno!“ obořil se na bývalého řezníka, který právě povalil na zem vnadnou selku.

„A proč, Marku?“ zašklebil se mu v odpověď Lejno.

„Musíme se odsud zdekovat,“ vysvětloval horečnatě Marek, „pobrat, co potřebujeme, a jít.“

„Já potřebuju ji,“ uťal jeho vývody Lejno. Selka se vzpouzela, a tak ji praštil svou řeznickou prackou přes hlavu. Zvadla jako zabitá.

Marka napadlo, že nejspíš opravdu zabitá je.

„Je pěkná,“ pochvaloval si mezitím Lejno. „Navíc,“ obrátil se ještě k veliteli, „sám jsi říkal, že nám tu nic nehrozí. Nejdřív si užijeme, a pak vypadnem.“

„Ne, ne, ne…“ trval na svém Marek, ale viděl, jak se jeho autorita rozpadá vniveč. Oheň přeskakoval z chalupy na chalupu. Za chvíli začnou hořet i stáje. Pár chlapů se přece jen vzpamatovalo a běželo vysvobodit uvězněná dobytčata. Někteří vynášeli z chalup houně a kožešiny, kotlíky a zemědělské náčiní, zkrátka vše, co mělo nějakou cenu a dalo se zpeněžit.

Marek pochopil, že se musí soustředit pouze na ně. Ostatní nebyli k použití. Ať si tu klidně chcípnou, usouloží se, nebo uhoří. Nic jiného jim Marek v téhle chvíli stejně nepřál.

„Dvorec!“ zavelel těm, kteří si zachovali chladnou hlavu. „Rychle. Musíme tam.“

Nájezdníci vyrazili k rozlehlejšímu stavení uprostřed obce.

„Požár!“ vykvikl kdosi kousek od Hermana.

„Pán Bůh s námi a zlý pryč! Ochraňuj nás svatý Floriánek!“

„Musíme ven,“ uvědomil si Herman. „Hasit.“

Seskočil z postele a už se hnal ke dveřím.

„Buď opatrný, pane!“ zavolal na něj starý Štěch, ale to už byl Herman u dveří a otevřel je dokořán.

Okamžitě viděl, že udělal chybu. Požár nevznikl jen tak sám od sebe. Založili ho ti lidé. Jeden z nich se hnal rovnou k Hermanovi, byl obrovský a vypadal jako divý muž.

„Pozor, mladej,“ zavyl za Hermanem Štěch podstatně méně uctivě než před chvílí a vrazil do mládence. Herman ztratil rovnováhu a skutálel se na zem. Divý muž ho díky tomu minul a obořil se na Štěcha.

Ke dvorci se hnaly další zuřivé postavy. Jedna dokonce svírala v ruce meč. „Tohle je konec,“ blesklo hlavou Hermanovi. „Válka, nájezd, drancování.“

Odněkud z hloubi vesnice se ozývalo zoufalé ňafání, jak psovi připoutanému u boudy začínal doutnat kožich. Vysokým kvílivým hlasem naříkala nějaká žena. Bučely krávy a někdo strašně, nekřesťansky klel.

Herman udělal několik dalších kotoulů. Věděl, že by se měl jako pán obce postavit na nohy a nějakým – bohužel mu nebylo jasné, jakým – způsobem zachránit všechny její obyvatele. Ale v hlavě měl prázdno a nohy jako z rosolu.

Pak před sebou zahlédl dvě těla. Požár už zesílil natolik, že je poznával. Božena Striběnova a na ní… Nějaký chlap, obrovský a kosmatý, podobný spíš divokému vepři než člověku, ležel na Boženě a zuřivě ji obdělával. Zvuky, které při tom vydával, by také lépe slušely praseti než člověku.

Herman si nacpal celou pěst doúst, aby se nerozkřičel. Nešlo o to, že byl svědkem brutálního milostného aktu. Potíž byla v tom, že Božena byla zcela zjevně mrtvá. Hermanovi bylo třináct a o milování dosud jenom snil. Teď vzaly všechny jeho sny v okamžiku zasvé.

Za ním kdosi hulákal nějaké rozkazy, hučely hořící krovy, zvířata, která přežila tu hrůzu, střečkovala. Pak chlap-vepř zachroptěl obzvlášť mocně. „Děvko,“ ucedil skrze zuby a uhodil mrtvou Boženu ze strany do hlavy.

Herman věděl, že víc už nevydrží. Vyskočil na nohy a utíkal pryč, bez ohledu na to, zda ho někdo uvidí nebo ne, pádil jako zajíc březňák, všechno mu bylo jedno. Věděl, že musí jen jedno – dostat se odsud.

„Zabij ho, Lejno!“ zařval někdo za ním. „Sundej toho kolouška!“

Vepř sáhl po opasku, na němž měl zavěšeny různé nože a sekery. Potěžkal jednu v sukovité dlani a pak ji téměř líným pohybem hodil. Neminul…

II.

Cesta byla rozježděná, plná bláta a kaluží. Ani na opravdu dobrých koních se po ní nedalo jet příliš rychle. Dáma cestující ku Praze z východočeského Hradce se po ní trmácela už třetím dnem. Původně myslela, že bude v sídelním městě už včera a stačí se na schůzku, kterou měla na dnešek domluvenou, připravit. Bláto jí situaci poněkud zkomplikovalo. Ale co, tak se před setkáním s nejvyšším sudím nestačí převléci a předstoupí před něj v cestovním oděvu. Krásná bude i tak.

Pražské věže se vylouply z mlhavého oparu a způsobily, že se přijíždějící paní zrychlil tep. Kolik zážitků – příjemných i děsivých – měla s tímhle městem spojených! Přitom odsud původně nepocházela. Narodila se v dalekém Polsku a při křtu dostala jméno Richenza. V Braniborech jí ho později změnili na Rixu, a když se vdala do Čech, přejmenoval ji její manžel na Alžbětu. Mohl si to dovolit, byl král.

Obyčejným lidem se ale cizokrajně znějící Richenza-Rixa líbila, zkomolili ji na Rejčku a krásná dáma si navykla slyšet na obojí. Vůbec v životě uvykla řadě věcí. Nic jiného jí ostatně nezbývalo. I když by to do ní nikdo, kdo ji viděl jet na velkém bílém koni, zachumlanou do blankytně modrého pláště lemovaného kožešinou, krásnou a sebevědomou, obklopenou početným zástupem služebnictva, dvorních dam a zbrojnošů, neřekl, Alžběta Rejčka věděla, jaké to je třást se zimou a strachy. Poznala nepřízeň osudu, měla hlad, věděla, jaké to je strachovat se o život.

Naštěstí jí nebesa nadělila tu nejmocnější zbraň, jakou může žena mít – její krásu. Byla vysoká a štíhlá jako proutek i po dvou porodech, měla tvář rusalky a oči jako lesní tůně. Vlasy, teď zpola ukryté pod závojem (byla koneckonců dvojnásobnou vdovou), měly lesk hedvábí a barvu starého zlata.

Alžběta Rejčka uměla svou krásu používat jako meč i štít. Začala s tím už dávno a byla rozhodnutá v tom pokračovat, dokud jí to věk a s ním přicházející chátrání neznemožní.

Chotěbor z Říčan byl nejvyšším sudím Království českého. Byl jím už dlouho a doufal, že jím ještě dlouho bude. Jeho povinností bylo pronásledovat a potírat zločinnost v Čechách, na Moravě a ve Slezsku. Bohužel, v poslední době na to měl jen pramálo času. Jako každý, byť jen trochu významný český pán, byl i on zatažen do konfliktu, který vypukl mezi králem a šlechtou.

Vlastně ne, původně to nebyl spor mezi králem a pány. Původně se přely ty dvě ženské. Královny, opravoval se v duchu Chotek z Říčan. Věděl, že by měl vůči korunovaným dámám pociťovat úctu, ale ve skutečnosti mu spíš lezly krkem. Ne nadarmo se říká, dlouhé vlasy krátký rozum. Jak se do něčeho začnou plést baby… A tohle byly přímo babice! Sice mladé a vůbec ne ošklivé, ale i tak…

Alžběta Rejčka, přezdívaná též hradecká královna, byla vdovou po Václavovi II. a taky po samozvaném králi z roku 1307, Habsburku Rudolfovi. Habsburk zemřel při pokusu podmanit si české pány, kteří ho nechtěli přijmout za krále, a Alžběta Rejčka musela vzít zavděk přízní pana Jindřicha z Lipé, předního velmože a posléze také nejvyššího podkomořího a maršálka.

To její sokyně (a taky nevlastní dcera) Eliška Přemyslovna udělala větší štěstí. Provdala se za krále Jana Lucemburského a momentálně seděla na trůnu. Neseděla tam ale příliš pevně. Nebo se jí to přinejmenším zdálo. Po zmatcích, které vypukly po násilné smrti jejího bratra Václava III., viděla Eliška za každým hnutím českých pánů zradu. Poměr mocného velmože s ovdovělou macechou, která v minulosti zjevně stranila Habsburkům, jí musel připadat jako jasné přiznání velezrady.

Nu, říkalo se, že je za tím ještě něco. Eliška Přemyslovna prý závidí Rejčce její mimořádnou krásu. Chotěbor znal obě královny a nezdálo se mu, že by byla Eliška o tolik ošklivější než její macecha, ale kdoví jak vidí takovéhle věci ženské. Ženské! A pán z Říčan se opět vrátil v duchu ke steskům. Ta bláznivá – promiňte, pobloudilá – královna Eliška přemluvila svého chotě, tehdy devatenáctilétého mládenečka, aby šoupnul Jindřicha z Lipé do vězení!

Kdyby byl Chotek upřímný, musel by doznat, že za pádem předního velmože byla také jeho silná nechuť vrátit rozchvácený královský majetek, jehož se v době před nástupem Lucemburka na trůn zmocnil, jenže… Jenže kdyby pán z Říčan přiznal tuto pohnutku Jindřichovi z Lipé, musel by ji chtě nechtě přiznat také sobě, a to se mu pochopitelně ani trochu nechtělo. Král Jan nahradil Lipského říšským hrabětem Waltrem z Castellu a čeští páni začali protestovat. Proč by měl nějaký cizák zastávat přední český úřad?!?

To byla i Chotkova slova. Chotěbor z Říčan byl sice královský úředník a jako takový by měl zůstat loajální ke svému pánovi, jenže tu pořád bylo nebezpečí, že když král zbaví úřadu jednoho českého pána, sebere ho i ostatním. A že to Jan Lucemburský dělal! Žongloval úřady jako potulný komediant míčky.

Chotek dělal vše pro to, aby si nezadal, ale v duchu zuřil. Král je sice král, ale pořád je to jenom cizák a sotva odrostlý mladíček.To oni, páni, si ho vybrali za krále a podle toho by se vůči nim měl chovat. Ne je zavírat do vězení, nebo jim – nedej Bože! – sahat na majetek, který jednou prohlásili za svůj. Něco podobného si možná mohli dovolit Přemyslovci, ale rozhodně ne cizák Jan, tím spíš, že jeho císařský otec Jindřich před čtyřmi roky zemřel.

Jistě, kdyby měl král za zády císařského papínka, bylo by to přece trochu jiné, ale takhle? Však si to taky král Jan, nejspíš i díky důraznému připomenutí svého strýce – trevírského arcibiskupa Balduina, brzy uvědomil a zase Jindřicha propustil. Situace v zemi se ale příliš neuklidnila. A tak když Hradecká zaslíbila svou dceru polskému vévodovi Jindřichu Javorskému, viděla v tom Přemyslovna další krok zrady a vytáhla opět do boje.

Na své straně měla pana Viléma Zajíce z Valdeka, velmože erbu kančí hlavy, a řadu dalších západočeských šlechticů. Jiní páni stáli za hradeckým párem. Mezi příslušníky jednotlivých stran vypukly šarvátky, toho okamžitě využili různí nepoctivci a pod záminkou tu ochrany nezcizitelných práv českých pánů, tu královského majestátu přepadali a kořistili. Neúroda a špatné počasí nasadily celému nesmyslnému konfliktu korunu. Král odjel do Lucemburku a prozatím nejevil chuť vrátit se zpátky. Z pozice zemského hejtmana vládl Čechám v jeho zastoupení mohučský arcibiskup pan Petr z Aspeltu, starý lišák, který sloužil ještě nebožtíku králi Václavovi II. Ani on si ale s rozhořčenými Čechy nevěděl rady.

Chotěbor z Říčan se snažil zůstat s oběma znesvářenými stranami zadobře. Jako královský úředník sice stál při králi, ale zároveň stále pošilhával po táboře Jindřicha z Lipé. Cesty osudu jsou nevyzpytatelné a Chotek se nechtěl dočkat toho, že jej jednoho dne zbaví jeho znamenitého úřadu. A tak, když se mu v jeho pražském paláci, kde pobýval mnohem častěji než v Říčanech, ohlásili poslové hradecké královny s tím, že by ho jejich paní ráda poctila návštěvou, neměl odvahu říci ne. Koneckonců, byl rytíř a rytíř přece nikdy neodmítne dámu.

Teď tedy Chotěbor z Říčan očekával ve svém domě hradeckou královnu. Bylo zjevné, že přijíždí proto, aby si zajistila jeho loajalitu, a také to, že je pro to připravena využít všech svých ženských zbraní. Jenže to na mě, kočičko (královská Milosti, pochopitelně), říkal si Chotek v duchu, neplatí. Půjdu s vámi, bude-li to vypadat, že se štěstěna kloní na vaši stranu… Chci říci kvůli návratu dobrých pořádků v Čechách. Rozhodně ale nebudu dělat kašpara pro tvůj unylý úsměv.

Průvod královny Rejčky projel branami Starého Města pražského a krásná dáma v blankytném plášti poručila na okamžik zastavit. Většinu svého doprovodu – služebnictvo, pážata, většinu dvorních dam i zbrojnošů – poslala do domu zlatníka Konráda, kde měli být ubytováni. Sama jen s jedinou společnicí, kaplanem a dvěma ozbrojenci vyrazila za panem nejvyšším sudím.

Věděla, kde bydlí. Prahu znala dobře. Koneckonců jí ne vždy projížděla na koni. Před deseti lety spěchala jejími uličkami převlečená za rozedranou ubožačku, krásné vlasy skryté pod umaštěnou loktuší, a za ruku vlekla své jediné přeživší děcko, tehdy dvouletou dcerušku Anežku. Měla proto dobrý důvod. Přemyslovna Anna, sestra nynější královny, jí nehodlala odpustit, že se provdala za úspěšnějšího zájemce o uprázdněný český trůn, než jakým byl její manžel Jindřich Korutanský.

Nebesa jsou někdy mstivá, nejdřív semlela Rejččina manžela, pak si poradila s Korutancem a Annou. O dva roky později použila týž trik jako Rejčka Annina mladší sestra Eliška Přemyslovna a v převleku za starou žebračku vyklouzla z Pražského hradu. Vrátila se o pár měsíců později už jako vdaná žena s lucemburskými vojáky za zády.

Nu, uvidíme, jak to bude dál, říkala si v duchu paní v blankytném plášti, zatímco před Chotkovým domem sklouzla z koně a pomalu kráčela vzhůru do hostinské síně.

Tam byla hlava na hlavě. Od členů Chotkovy rodiny a jeho nejpřednějších družiníků až po posledního kuchtíka. Všichni se nahrnuli pod nejrůznějšími záminkami do síně, aby viděli proslulou (a taky tak trochu skandální) královnu Rejčku. Herman Kunrátův, ten chlapec z vypáleného běchovického dvorce, nechyběl. Chotkovi ho před pár dny přivezl purkrabí říčanského hradu jako zosobněnou výčitku.Tady to vidíš, pane Chotku, intrikuješ s pány a zločin ti bují přímo před nosem. Běchovice ležely sotva devět mil od Říčan.

„Vidím,“ mručel Chotek, „vidím. Ale co já teď s tím? Ryba smrdí vždycky od hlavy. Nejprve je třeba udělat pořádek nahoře, a teprve pak se dostane na ty, kteří jsou níž.“ Zařadil Hermana Kunrátova do své denní družiny a dál se o něj nezajímal. Přinejmenším do chvíle, než se mu chlapec sám dosti výrazně připomněl.

Hermanovi bylo zle. Od chvíle, co jej ten chlap-vepř z Černých lesů zasáhl do boku vrhací sekerou, mu bylo zle. Rána se sice zacelila, ale zranění zůstalo. Všichni Hermanovi říkali, jaké měl štěstí, ale on to tak necítil.Vnímal jen to, že se palčivá bolest proměnila v bolest tepající. Pulzovala v jeho těle a kousek po kousku ho stravovala. V okamžiku, kdy do hostinské síně pražského domu pánů z Říčan vplula ovdovělá královna, už ho sžírala docela vysoká horečka. Sice se ještě pokusil uklonit spolu s ostatními, ale pak se mu zatočila hlava a poroučel se k zemi.

Ozvaly se výkřiky, kdosi se Hermana pokoušel zvednout, kdosi volal po felčarovi a ještě někdo se dožadoval okamžité pozornosti pána z Říčan. Ten se hnal k omdlelému Hermanovi jako anděl posledního soudu, cípy honosného roucha za ním vlály, a teprve až nad bezvládným tělem zjistil, že ten, kdo jej tak zaujatě shání, je dáma v blankytném plášti.

„Pane Chotěbore,“ pravila Alžběta Rejčka s posměšným výrazem v krásné tváři, „vidím, že situace v zemi je ještě mnohem horší, než jsem si myslela. Jak se zdá, není už bezpečno ani v domě nejvyššího sudího.“

„Ehm… tedy, Milosti,“ blekotal Chotěbor a vztek a bezmoc jím lomcovaly. Chtěl dát té pyšné pávici najevo, že na něj její triky neplatí. Jenže, jak s ní má nyní jednat, když se mu u nohou válí ten nešťastný Kunrátovic. Jediné, co dokázal, bylo vykoktat: „Já naprosto nechápu…“

„A já zas,“ zvolala královna, „nechápu, proč tady toho nešťastníka necháváš ležet! No tak,“ vykřikla a tleskla přitom útlýma ručkama, „dělejte něco! Postarejte se o toho chlapce! Přivolejte medikuse! Pane Chotěbore,“ obrátila se na pána domu, „to tě musí křehká a zranitelná žena učit takovýmhle věcem?“

„Uhm,“ udělal Chotěbor a v té chvíli si o křehkosti a zranitelnosti své návštěvnice myslel svoje. To už ale přibíhal jeho kastelán se čtveřicí sloužících. Herman Kunrátův byl tak malý a hubený, že by ho zvedl jediný z nich. Čtyři ho málem přetrhli.

„Ten chudáček,“ mínila královská vdova, „má vysokou horečku. Zabalte ho do mokrých prostěradel,“ radila Chotkovým sloužícím. „Dejte mu pít odvar z bezinek. A taky z vrbové kůry. A musí dostat hovězí polévku.“

„Milosti,“ zkusil to Chotěbor.

„Ano?“ pravila Alžběta Rejčka a nasadila výraz, kvůli němuž praskají hradby i staletá přátelství. „Původně jsem si myslela, že jsem to já, kdo potřebuje pomoc.“

III.

Zdislav právě skláněl svou na krátko ostříhanou, hnědovlasou hlavu k modlitbě v strakonickém řádovém kostele svatého Vojtěcha, když jej kdosi zatahal za cíp pláště. Nevšímal si toho, byl zvyklý, že si z něj ostatní bratři tropí šašky. Nepatřil mezi ně. Přišel do strakonické johanitské preceptoře jako zkrachovalec, bývalý templář, podezřelý z těch nejstrašnějších zločinů. V českém království sice templáře nepronásledovali tak jako ve Frankreichu nebo ve Vlaších, posměšků a nedůvěry si ale Zdislav užil až až. Sem tam i něčeho drsnějšího. Ctihodní rytíři svatého Jana měli občas stejný smysl pro humor jako parta vesnických výrostků.

Říká se, že člověk si zvykne i na šibenici. A Zdík si zvykl. Pravda, pod šibenicí nikdy nestál. I té hranici se vyhnul. Když se tak ohlížel za svým životem, říkal si, že má vlastně nehorázné štěstí.

Jako mladíček vstoupil do řádu templářů. Nu, vstoupil? Jeho urozený otec, jehož nikdy nepoznal, si z něj přál mít chudého rytíře Šalamounova chrámu. Ovšem Zdíkovi to nikterak nevadilo. Právě naopak! Jak na to byl tehdy hrdý! On, parchant Zdislav, bude strážcem božího hrobu! S jakým nadšením se chystal zavázat k poslušnosti představeným, k chudobě a zdrženlivosti!

A jak dlouho mu to všechno vydrželo?

Už v komendě v Uhříněvsi, kde strávil svůj noviciát, měl problémy se zdrženlivostí. Když zrálo obilí a pohledná selská děvčata ve vykasaných sukních ukazovala opálená lýtka světu, bylo těžké nepodlehnout v dusné noci aspoň sám sobě.

Později Uhříněves opustil a v polských taženích krále Václava II. se bil v družině bratra Bertolda z Gepzenštejna. Neválčili pro větší slávu boží, ale proto, že si český král Václav, přál být také králem polským. Protivníky jim byli křižáci z řádu německých rytířů.

Dva rytířské řády, které si předsevzaly chránit křesťanskou víru proti pohanům a jinověrcům, teď stály proti sobě a tloukly se navzájem po hlavách. Nikoho to kupodivu nevyvádělo z míry. To jen on, Zdislav, byl dosud poněkud vykulený z toho, že noří meč do křesťanské krve.

Když se z Polska posléze vraceli, ověnčeni slávou a obtěžkáni kořistí, opil se v moravské Olomouci – ano, právě tam, kde byl posléze zavražděn král Václav III., poslední Přemyslovec. Opil se a strávil noc s krásnou plavovláskou. On, chudý a poctivý rytíř Kristův!

Bertold z Gepzenštejna, jemuž se vyzpovídal, to vzal s nadhledem a doporučil mu, ať se pomodlí otčenáš a zmrská lískovými proutky.

Bertold byl rádcem a – proč by si to Zdík v tuto chvíli nepřiznal? – také splukonspirátorem krále Václava II. To s Gepzenštejnem, a taky s cisterciáckým Konrádem a Heidenreichem, s některými vykutálenými českými pány, jako byli Hynek z Dubé nebo Mikuláš Opavský, spřádal předposlední Přemyslovec své světovládné plány. Bůh si jej povolal dříve, než je mohl uvést v život.

O rok později, roku 1306, si vrahova dýka našla Václavova syna. A o další rok později obvinil francouzský král, ten kříženec prašivé feny a rohatého ďábla, templáře z kacířství, modloslužebnictví, čar a sodomie.

Tehdy naposledy měl Zdislav příležitost dokázat, co je zač. Zpronevěřil už se chudobě i zdrženlivosti, ale stále ještě mohl zůstat věrný. Bertold z Gepzenštejna, zpychlý a zkorumpovaný, to kupodivu dokázal. Odjel do Říma, dostavil se k obžalobě a s hrdým čelem a rukama a nohama zkrvavenýma a vytrženýma z kloubů se nechal upálit na hranici. Zdislav na nic podobného neměl náturu. Zůstal pěkně sedět doma v bezpečí, v Českém království, kde templáře pronásledovali jen symbolicky, a když dostal tu možnost, vstoupil do řádu johanitů.

Zradil potřetí.

Cítil, že by toho měl litovat, jenže obilí na polích zrálo dál, děvčata byla stále stejně krásná a Zdíkovi se navzdory tomu, že se smrti nebál, nechtělo uhořet. Nějaká ta rána pěstí od johanitů se dala rozdýchat.

„Bratře Zdislave,“ hučel do něj nyní ten, který ho tahal za plášť. „Bratře… slyšíš?“

„Co je?“ vzal svého trapiče konečně na vědomí Zdík. Čekal některého z řádových rytířů, ale když se ohlédl, viděl jenom laického bratra v hnědém plášti. Už už mu chtěl říci, že on je pro něj „pan“ Zdislav, když laik vyhrkl: „Máš jít okamžitě do pracovny otce preceptora.“

„Copak on už se vrátil?“ podivoval se Zdislav, jemuž neuniklo, že preceptor Mikuláš před několika dny odcestoval na inspekci řádových statků. Činil tak vždycky, když do Strakonic dorazil jejich šlechtický majitel pan Vilém. Pyšný rytíř ze starobylého českého rodu byl vnukem samotného krále Přemysla Otakara II. Vilémův prapředek, pan Bavor ze Strakonic, kdysi ve zbožném vytržení věnoval půlku rodinného sídla johanitům. Zdislav měl dojem, že od té doby neuplynul týden, aby toho někdo z jeho potomků nelitoval. Ostatně i johanité litovali… že ho nedostali celé, jak si Zdík v duchu poťouchle říkal.

„Jistě, že se otec preceptor ještě nevrátil,“ sděloval spěšně Zdislavovi udýchaný laický bratr. „Chce s tebou mluvit jeho sekretář.“

Tak kdopak si na mě tentokrát stěžoval, že v noci volám démona Bafometa a mlsně pokukuji po zadcích svých spolubratří?, pomyslel si Zdík a vstal.

Do pracovny otce preceptora, nyní obhospodařované jeho sekretářem, se šlo úzkou chodbou, v níž byl v jednom místě výklenek, aby se mohli dva proti sobě jdoucí lidé vyhnout. Johanita, který chvátal proti Zdíkovi, se vtiskl tak hluboko, jako by se bál, že na něj z bývalého templáře přeskočí blecha.

Sekretář byl starý, skřetu podobný mužík s chromou nohou. Jako jeden z mála strakonických johanitů opravdu pobýval ve Svaté zemi a byl při tom, když padla poslední křesťanská výspa – Akko. Při jeho zoufalé obraně mu musulmanská šavle proťala koleno.

„Jen pojď dál, bratře,“ přivítal Zdislava.

Bývalý templář očekával ránu do týla, ale sekretář řádu se ho kupodivu přátelským tónem zeptal, zná-li to v Uhříněvsi.

„Myslíš tu ves u Prahy,“ ujišťoval se Zdík, „v níž má náš řád komendu? Vlastně chci říci,“ zakoktal se, „v níž měl… totiž ten řád, jehož jsem byl…“

„Ano, bratře Zdislave,“ přerušil ho se shovívavým úsměvem sekretář, „myslím onu ves, v níž mají rytíři svatého Jana statky. Statky,“ upřesňoval, „které zdědili po templářích. Znáš ji?“

„Mívali jsme tam stáje a výběhy pro koně.“

„Znáš to tam?“ chtěl vědět sekretář.

„Několik let jsem tam sloužil,“ přikývl Zdík a zahanbeně si vzpomněl na lýtka uhříněvských krásek.

„Skvěle,“ zaradoval se starý muž. „Otec preceptor by tě tam rád jmenoval správcem. Ovšem pouze za předpokladu, že to tam opravdu dobře znáš.“

„Mě? Správcem?“ nechápal Zdík.

„Situace v zemi je složitá,“ povzdechl si sekretář. „To ta neblahá královražda v Olomouci,“ pokračoval zapáleně a začal kulhavě přecházet po místnosti, „tou to všechno začalo. Od té doby jako by dobrotivý Bůh odvrátil od českého království tvář. Roku třináctistého desátého to na chvíli vypadalo, že je bědám konec…“

„Roku třináctistého desátého?“ opakoval Zdík, protože nevěděl, co říci.

„To byl Jan Lucemburský českými pány zvolen králem,“ vysvětloval mu blahosklonně sekretář. „Chápu,“ dodal ještě s poťouchlým úsměvem, „že templáři měli tou dobou docela jiné starosti.“

Zdislava napadlo, že vypadá jako čert. Starý, unavený čert, vlekoucí za sebou svou koňskou nohu.

Třeba je tohle všechno, říkal si v duchu bývalý templář, jenom nějaké ďábelské mámení? Pokouší mě zlý duch? Nebo si ze mě pouze dělá blázny?

„Vkládal jsem do krále Jana,“ líčil dál sekretář, „velké naděje. Syn římského krále. Navíc ženatý s dědičkou Přemyslovců. A vidíš, kam to dospělo?“ povzdechl si nešťastně. Přestal vláčet zchromenou nohu po místnosti a zastavil se u pulpitu. „Otec preceptor,“ navázal na svá slova, předcházející tirádě na zlá léta po smrti posledního Přemyslovce, „chce mít v Uhříněvsi někoho znalého prostředí.“