Stanislav Češka

SMRT Z MINULOSTI

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2015

© moravská Bastei moBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6887-0

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi

této knihy.

Knihu také s úctou věnuji těm pracovníkům brněnské „mordparty“, kteří jako první v tehdejším Československu dokázali využít k usvědčení vraha jedné z nejmodernějších kriminalistických metod, analýzy DNA. Práce těchto kriminalistů byla vzorem jejich kolegům v celé zemi.

Rád bych také poděkoval:

por. Andree Strakové z Oddělení tisku a prevence Krajského ředitelství policie Jihomoravského kraje za objasnění současné organizační struktury jihomoravské služby kriminální policie a vyšetřování;

panu emeritnímu vrchnímu komisaři Vladimíru Matouškovi za cenné informace o tom, jak to u kriminálky Veřejné bezpečnosti fungovalo kdysi;

panu plukovníku Luďku Blahákovi z SKPV Brno za neméně cenné informace o tom, jak to u kriminálky Policie ČR funguje dnes;

kamarádovi, kapitánovi Lodní dopravy DPMB, Pepovi Chládkovi, jehož životní zkušenosti opět jednou „opepřily“ moji knihu; doufám, že to nebylo naposled.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté úřady, instituce a jejich pracovní pozice v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

Pokud by se však přesto někomu zdálo, že následující příběh připomíná jeho životní osudy či osudy lidí v blízkém nebo vzdáleném okolí, je to pouze jeho představa, kterou dotyčnému nemohu vymlouvat. V žádném případě se však s takovou představou ovšem nemohu ztotožnit a neztotožňuji.

Rád bych také zdůraznil, že brněnská ulice Výšina skutečně existuje a vypadá tak, jak jsem ji popsal (ostatně jako u většiny míst mého rodného Brna, kam umísťuji děj svých románů, a snažím se tak o to, aby mé příběhy čtenáře Brnem provedly a třeba jej i nalákaly k návštěvě míst, kde Standa Berka pátral). Ovšem popisovaná „šestá vila“, ve které se odehrávají dramatické události v roce 1989 a kam se Berka vrací v současnosti, vznikla pouze v mé fantazii. Na jejím místě ve skutečnosti stojí pouze kovové schodiště pro turisty a hustý les.

1

Ten rybí salát s majonézou mi onoho úterního podvečera jaksi nesedl. Měl jsem dát na dobře míněné rady mé milované partnerky Lucie. Už když jsem s chtivým pohledem onu krabičku salátu s pestrobarevným víčkem majícím nalákat takové hejly, jakým jsem byl já, v hypermarketu dával do košíku, pokrčila Lucka opovržlivě svůj pěkný nosík. Svoji nesouhlasnou grimasu doplnila slovy vyjadřujícími značné pochyby o nezávadnosti obsahu kelímku, který mě přes Lucčino dobře míněné varování stále neodolatelně přitahoval. Když já jsem měl na ten rybí salát takovou, ale takovou chuť!

Takže mě nezviklaly ani Lucčiny pochyby, ani to, že dotyčná pochutina měla v ony teplé dny pouze den do doporučeného data spotřeby. Prostě jsem na ten salát měl chuť a basta!

Jenže potom jsem doma kelímek uložil do lednice a nějak na něj v návalu jiných neméně důležitých věcí (jako je jiné jídlo) zapomněl. A kelímek se salátem v chladničce zmizel pod dalšími potravinami.

Když jsem znovu zmiňovaný kelímek v chladničce objevil, dostal jsem na dotyčný rybí salát opět nezvladatelnou chuť. To ovšem bylo po čtyřech dnech. Takže tato lahůdka už měla tři dny po doporučeném datu spotřeby. Lucka mi znovu opakovala, že ona by ten, podle jejího mínění, sajrajt nejedla ani před čtyřmi dny, kdy jsem jej koupil. Natož pak dnes. A pokud ten kelímek otevřu a sním, jsem prý úplný blázen a sebevrah.

No jo, také to jistě znáte. Ženské mívají občas spoustu řečí a dělají problémy tam, kde ve skutečnosti vůbec žádné nejsou. A co jsou takové rybičky v majonéze pouze o tři dny prošlé pro junáka, jakým jsem já! Že ano?

Protože pravda víčko kelímku bylo trošičku, avšak pouze maličko nafouklé, nejprve jsem kelímek opatrně otevřel a přičichl. No, bylo to cítit po rybách. Pravda, odér byl možná trochu intenzívnější, avšak to u ryb bývá.

Potom jsem trošičku ochutnal. Pravda, bylo to poněkud pikantnější a kyselejší. To jsem však přičítal propracované receptuře pro přípravu této lahůdky.

Lucka jen zabručela cosi o tom, že bláznovi není pomoci, a dala si k večeři šunku.

Já si vzal dva čerstvé křupavé rohlíky a chutě konečně spořádal svůj vysněný rybí salát s majonézou.

2

Potom jsem cítil klid a mír ve svých útrobách a liboval si, jak jsem si pochutnal. Jakmile se však soumrak snesl na krajinu, začaly se dít věci! Ne v krajině kolem našeho domu, nýbrž v mé břišní krajině!

Rybí salát se spolu se vším, co ve mně bylo, vydal znovu na denní světlo. Horem i spodem. Před půlnocí jsem už z koupelny ani nechodil pryč. Nemělo to cenu.

Teprve někdy kolem třetí hodiny ráno už mé tělo nemělo co opustit, tedy kromě napevno zamontovaných vnitřností. Ty však zaplaťpánbůh držely pevně na svých místech. A já jsem se konečně mohl uložit do postele a usnout. Než se mi zavřela víčka, vzdychl jsem si, že se snad neprobudím dřív než v poledne.

Zdálo se mi, že přišlo zemětřesení. Ještě jsem se stihl podivit, kde by se vzalo zemětřesení v mém rodném Brně, když jsem konečně se značnou námahou otevřel oči a uviděl nad sebou Lucku, která se mnou jemně třásla ve snaze mě vzbudit.

„Co je? Začala válka, že mě budíš? A kolik je vlastně hodin?“ zakvílel jsem zoufale.

„Je něco po páté, což znamená, že mnoho tvých spoluobčanů se už připravuje do pracovního procesu. A válka, drahý můj, válka naštěstí nezačala,“ laskavým hlasem proneslo světlo mého života.

„To jsem rád, že naše země může dál žít v míru. A svým spoluobčanům přeji mnoho pracovních úspěchů. To brzké vstávání ovšem ne, to jim skutečně nepřeji. Nech mě spát,“ zakvílel jsem ještě zoufaleji a snažil se opět zavřít oči.

Odpovědí od Lucky mi bylo opětovné, tentokrát už méně šetrné zatřesení mými rameny.

V předtuše toho, že situace by mohla být vážná a já bych eventuálně mohl být přinucen vstát, jsem se na Lucku zadíval co nejvýhrůžnějším pohledem. Alespoň mi to tak připadalo.

Na Lucku však mé škleby příliš velký dojem neudělaly. Zatřásla mnou potřetí a doprovodila to rázným zahartusením: „Tak se konečně probuď! Já vím, že bys chtěl spát. Jenže musíš vstávat. Před chvíli volal Jarda Motl. Posílá pro tebe auto. Prosí tě, aby ses dostavil k jakési vraždě. Že prý by se mu velice hodila tvá pomoc.“

3

Teprve poslední Lucčina slova mě opět probrala k životu. Jarda Motl byl můj největší kamarád a také dodnes můj nástupce na místě jihomoravského policejního „šéfa přes vraždy“, tedy nyní vedoucího 1. oddělení odboru obecné kriminality služby kriminální policie a vyšetřování na Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje, kteréžto oddělení má tu čest vyšetřovat ty největší ohavnosti v našem kraji. Tedy pokud se násilí týče.

Ono se vlastně to pojmenování více méně nezměnilo od mých časů. Pořád to bylo 1. oddělení. Pouze těch vražd a násilí v naší vzkvétající demokracii jaksi přibylo. V Jihomoravském kraji i ve zbytku naší drahé vlasti.

Tomuto 1. oddělení jsem od druhé poloviny 80. let šéfoval já. Tehdy jsme já i mí kolegové ovšem nebyli policisté, nýbrž příslušníci Veřejné bezpečnosti. Když mě přestaly bavit v první polovině devadesátých let neustálé reorganizace a změny koncepcí v řízení Policie ČR a dal jsem své policejní kariéře vale, byl můj tehdejší i dnešní kamarád a tehdejší zástupce Jarda Motl po krátkém intermezzu jmenován na mé místo šéfa zmíněného oddělení pro vyšetřování násilné trestné činnosti.

Na tomto postu Jarda setrval dodnes. Protože byl ze staré policajtsko-četnické rodiny. Už Jardův pradědeček ještě za Rakouska sloužil u četnictva. Jarda tak měl tohle řemeslo zadřené hluboko pod kůží a nemohl se s ním rozloučit, i když jej poměry u sboru prudily snad ještě víc než mě.

Já sice svoji kriminalistickou práci u kdysi Veřejné bezpečnosti a potom u Policie ČR měl také moc rád, ovšem po jedné vysilující debatě s hodně připitomělým šéfem dosazeným poté, co ten bývalý, patřící ještě mezi předrevoluční kádry, který sice také nebyl žádný lumen, ovšem alespoň rozuměl policejní práci a dalo se s ním mluvit, byl poslán do předčasné penze, jsem si řekl dost! A odešel do civilu.

Zařídil jsem si soukromou detektivní agenturu, jejímž jediným zaměstnancem jsem měl tu čest být, takže jsem byl sám sobě šéfem. To byl naprosto ideální stav.

Po poněkud rozpačitém začátku nabrala moje soukromodetektivní kariéra přímo raketový start. Někdy kolem poloviny devadesátých let minulého století, kdy u nás byl „divoký východ“, tedy pardon, doba počátků znovubudování kapitalismu v Česku, jsem se připletl ke třem případům únosů dětí podnikatelů české, ruské a arabské národnosti (v tomto pořadí, jak neopomenu zdůraznit, když o těchto událostech někdy, velmi zřídka, vyprávím).

Dnes musím pokorně připustit, ve všech třech případech jsem měl víc štěstí, než bych si vůbec mohl přát. A především víc štěstí než rozumu. To musím uznat přímo pokorně a s hlavou skloněnou.

Když na ty doby, ne příliš často, vzpomínám, v duchu si říkám, pouze v duchu, Lucku takovými úvahami neděsím, že je to vlastně trochu div, že tu mohu dnes živý a zdravý sedět a žvanit. Dnes už takové kousky jako tehdy neprovádím. Byl jsem tehdy mladší a pitomější. No, fakt je, že jsem od té doby pouze trochu zestárnul.

Měl jsem ovšem štěstí nejen v tom, že má tělesná schránka nebyla příliš pocuchaná. Ještě větší štěstí jsem měl na solidnost svých zákazníků. Všechny tři rodičovské páry patřily mezi horních deset tisíc. Jinak by jim pravda děti nikdo neunášel. A všechny tři vděčné rodičovské páry mě finančně zabezpečily tak, že od těch pohnutých posametových dob mohu pracovat opravdu pouze pro radost, čímž nechci ovšem tvrdit, že se mi občas nepodaří zabřednout do pěkných… Však víte čeho.

A tak jsem si z části těch tří přebohatých honorářů tehdy nechal postavit velkou a pohodlnou vilu v brněnské Bystrci. Na parcele, ze které je pěkný výhled na moji milovanou Brněnskou přehradu. Z tohoto domu stále občas vyjíždím bojovat proti nepravostem.

S prací to ovšem nepřeháním. Věnuji se tomu, co mě zaujme. Nebo tomu, k čemu mě někdo umluví a vzbudí moji zvědavost.

A pokud jsem nepotíral zločin v Brně a jeho blízkém i vzdáleném okolí, vodil jsem si do svého sídla přítelkyně v bláhové víře, že třeba najdu tu pravou. Byly to vesměs, až na výjimky, krátkodobé známosti, které neměly naději na úspěch. Už jsem si tak říkal, že zůstanu až do smrti šťastným a spokojeným starým mládencem.

Jenže pak přišel před lety jeden zapeklitý případ, který začal ukradeným svatým z oltáře brněnské katedrály. A já se seznámil s Luckou.(1)

Netrvalo to tak dlouho a slečna Lucie Hudcová, bývalá učitelka mateřské školy, nyní majitelka svatební agentury „Šťastný start“, se stala pevnou součástí mého života.

Jen ta svatba nám dodnes chybí. Já svoji milou už jednou o ruku požádal. Jenže Lucka prodělala jedno velké zklamání, a jak říká, na manželství se zatím necítí dost zralá. No, to naše soužití ničím jiným než manželstvím po době, kterou trvá, vlastně není. Jen tomu chybí úřední potvrzení. Já jsem připraven. Jen se Lucka musí odhodlat.

4

Lucku fakt miluji. A hodně. Jenže teď, když mě tak sice jemně, leč dotěrně budila, bych ji nejraději vzal něčím po hlavě. Jenže jsem odjakživa džentlmen, takže jsem se přemohl a se šklebením, hekáním a vzdycháním, drbaje se na břiše i jiných částech těla, poněkud pajdaje, jsem zamířil do koupelny.

Tam jsem ze sebe shodil pyžamo a studenou vodou ve sprše se přivedl zpět mezi živé.

Řeknu vám, ten pohled do zrcadla byl přímo úděsný! Obličej bledý tak, že bych se mohl okamžitě položit do rakve a nikomu bych tam nepřipadal nepatřičně. No, chodící mrtvola! Opravdu! Ani zdaleka jsem nepřipomínal toho elegantního, sportovně vypadajícího neúplatného bojovníka se zločinem, kterým jsem se cítil být. Spíš jsem vypadal jak zkrachovaný podmazaný polda, po kterém pase státní zástupce i mafiáni, kteří jej zařadili na svoji výplatní listinu. Toho poldu samozřejmě. Hrůza!

V duchu jsem si přísahal, že ten rybí salát už nikdy nevezmu do úst. Ani kdyby mě mučili. Leda, leda že by měl tak alespoň čtrnáct dní do konce trvanlivosti. A že bych si jej kupoval za třeskuté zimy. I když, i když raději ani to ne. Měl jsem Lucčino varování před tím salátem uposlechnout. No jo, jenže když já mám rybí salát v majonéze tak rád…

Mé filosofování nad zdravotní nezávadností rybího salátu přerušila Lucka, která vtrhla do koupelny, pobaveně pohlédla na mě, nahého a cákajícího na sebe vodu ze sprchy, ušklíbla se a prohlásila: „Už čeká někdo od Jardy před domem. Tak sebou hoď. Já tomu mladému policistovi sice sdělila, že jsi trochu z formy, a on mi odpověděl, že počká. Jenže půl dne by tam asi čekat neměl a ani nemohl. Já jej zvala dál, on však nechtěl. Že prý mají fofr.“

„No jó,“ zabručel jsem, „ještě se oholím a vyčistím si zuby. A jdu.“

„Ty zuby si vypucuj pořádně,“ uculila se Lucka, „kdybys po noci, ze které jsi značnou část strávil skloněný tady nad tou záchodovou mísou, dýchl na kohokoliv, asi by to nepřežil. To jen já jsem tak odolná.“

„Ty jsi fakt hrozná,“ rozesmál jsem se, „já ti tu málem umřu a ty jsi na mě jako ras.“

„Umřel jsi jen málem,“ zašklebila se Lucka a dodala: „Už je vidět, že ti je líp.“

„To je,“ připustil jsem, „akorát nevím, co můžu teď jíst a pít.“

„Karlovarské suchary,“ rezolutně prohlásila Lucka.

„Pro začátek možná,“ uznal jsem.

„K nim ti udělám bylinkový čaj,“ nabídla se Lucka s výrazem samaritánky. Protože znala můj vztah k nejrůznějším zdraví údajně přivolávajícím lektvarům nevábné chuti, vůně a vzhledu, které si občas vařívala, čekala s ironickým pohledem, co přijde z mé strany za reakci.

Já svoji lásku nezklamal. Rezolutně jsem prohlásil: „Pár sucharů si vezmu. Pro jistotu. K nim si však vezmu placačku po hrdlo naplněnou skotskou whisky. Ta bude určitě zdravější jak tvoje údajně zdravé čaje.“

Po té, co jsem se v koupelně zušlechtil a oblékl, jsem učinil, jak jsem prohlásil. Přes rameno jsem hodil malou plátěnou tašku, do ní dal pár sucharů a nerezovou cestovní placatici naplněnou whisky Laphroaig, která mě poslední léta provázela životem, k tomu přidal balení paralenu a vydal jsem se k policistovi čekajícímu na mě ve svém voze.

5

Nadstrážmistr Jiří Brousek trpělivě čekal ve služební škodovce před mým domem. Když mě uviděl, jen polkl a soucitně se zeptal: „Nechcete zůstat raději doma? Vypadáte, jako by na vás sáhla smrt.“

Už se mi vracela dobrá nálada, tak jsem se zašklebil a rozšafně pronesl: „Kdepak smrt. Něco horšího. Sáhl na mě dobře uzrálý rybí salát v majonéze.“

Mladý policista mi úšklebek vrátil: „No jo. Taky jsem se s prominutím posral. Před měsícem. Na ten last minute zájezd do Turecka budu dlouho vzpomínat. Byli jsme tam na fakultativním autobusovém výletě a já si v jedné horské vesnici, kterou jsme projížděli, dal neprozřetelně kokakolu s ledem u takového ošuntělého stánku. Ta noc potom byla přímo úžasná. Dodnes na ni s dojetím vzpomínám.“

Při této intelektuálně povznášející debatě jsme přejeli most přes řeku Svratku mezi Křížovou a Vídeňskou ulicí a po chvilce nadstrážmistr zahnul doprava na Kamennou ulici.

Já se udiveně zadíval kolem, protože jsem se celou cestu nezeptal, kam mě hodlá mladý policista odtransportovat. A proč mě tam vlastně hodlá odtransportovat. Holt mi po té rušné noci ještě hlava zcela nefungovala.

Takže jsem se zeptal teď: „Kam mě to vlastně vezete? To víte, dnes byste mě asi mohl uložit, kam byste chtěl. Než začnu plně fungovat, bude to chvíli trvat.“

Jiří Brousek se usmál. „Už tam budeme. Jedeme do Kamenky.“

„To je nepochybně dobrá volba,“ poznamenal jsem, „s mojí partnerkou Luckou tam občas chodíme rádi na procházky. Co tam však tak brzy ráno,“ pohlédl jsem na hodinky, ještě nebylo šest, „vyvádí čacká jihomoravská služba kriminální policie a vyšetřování pod velením mého životního přítele majora Motla?“

„Přes noc se v Kamenné čtvrti objevila poněkud obskurní mrtvola, pane kapitáne,“ připomněl mi Jiří Brousek nejvyšší hodnost, která mi byla u policie dopřána, a potom omluvně dodal: „Nevadí, že vás tak tituluji?“

Mávl jsem rukou. „Kapitánem jsem u policie byl. Teď už jsem jen kapitán emeritní. Jenže toho kapitána mi už nikdo neodpáře, takže mi to je jedno. Pokud mně někdo nenadává, ať mě tituluje podle libosti. Ježíši, mě zase zabolela hlava,“ zakvílel jsem a ihned slupl jeden paralen a zapil jej lokem whisky za pobaveného Brouskova pohledu.

Nadstrážmistr zahnul doleva z vozovky vedoucí podél řeky a na konci nedlouhého stoupání už bylo vidět srocení policejních vozů a hemžení obvyklé na místě nějakého závažného trestného činu. Vražda patří mezi ty nejzávažnější, čemuž odpovídala intenzita hemžení.

Jiří Brousek zastavil, vypnul motor a zatáhl ruční brzdu. Útrpně na mě pohlédl a zeptal se: „Nemám vám otevřít dveře?“

Já se uculil. „Kocovinu mám, milý nadstrážmistře, jako prase. Invalidní však zatím naštěstí nejsem.“

A s heknutím jsem se vysoukal z auta.

6

Kamenka, Kamenná čtvrť nebo také Kamenná kolonie je jednou z největších pozoruhodností Brna. Pozoruhodností, která vlastně vznikla nelegálně a z chudoby.

Leží na severním svahu brněnského Červeného kopce v bývalém kamenolomu zvaném kdysi Skala. Ve vytěženém kamenolomu si ve dvacátých letech dvacátého století začali dělníci Kohnovy cihelny a Jílkovy cihelny stavět skromné, na sebe hustě nalepené domky. Stavělo se z toho, co bylo právě k dispozici v nedalekých cihelnách. Útočiště tu nalezly ty nejnuznější vrstvy obyvatel. Tito lidé chtěli někde ve svém bydlet a bytová krize v tehdejším Československu jim (a jejich omezeným prostředkům) nic lepšího nenabízela. Malé domky se původně stavěly na omezený čas a zpočátku v nich chyběla elektřina i voda. V roce 1929 už tuto nouzovou kolonii tvořilo přes sto stavení a za velké hospodářské krize se tato osada dále rozšiřovala. Dokonce zde před válkou měli i vlastního starostu.

V šedesátých letech minulého století stát nabídl místním obyvatelům přestěhování do komfortních bytů v panelácích, kde neměli problémy s tekoucí vodou, kanalizací a výpadky elektřiny. Mnozí této nabídce neodolali. Do Kamenné kolonie se potom začali postupně stěhovat brněnští umělci a bohémové a život zde občas připomínal jeden velký mejdan. Domky byly levné, noví usedlíci si je tak mohli kupovat a přestavovat, i když také měli často hluboko do kapsy.

V osmdesátých letech tento boom pomalu utichl a i ceny domků zde začaly stoupat.

Dnes je tady kolem sto třiceti domků rozmístěných v níže položené západní části osady a ve výše položené východní části. Stavení jsou často pozoruhodná, při úpravách vyhnaná do výšky a mnohdy splácaná ze všeho možného. Život se zde už zklidnil. Pořád však Kamenná kolonie tvoří rázovitou vesnici kousek od brněnského výstaviště a vlastně i centra města Brna.

Policejní srocení, ke kterému mě přivezl nadstrážmistr Jiří Brousek, se konalo právě uprostřed Kamenky na tříramenné křižovatce, ze které jste se mohli dostat po poměrně strmě stoupající vozovce do Horní Kamenky, klesající a zatáčející cestou do Dolní Kamenky a třetí, poslední klesající cesta, po které jsme sem přijeli my, směřovala k „městu“, tedy k Vídeňské ulici.

Nejbližší zjevně obydlená stavení byla od křižovatky vzdálena nějakých třicet, možná víc metrů.

Kolorit tohoto významného dopravního uzlu Kamenné kolonie dotvářel strom s pokroucenými větvemi, který zřejmě nehodlal kandidovat v soutěži Strom roku, a roztodivná nevelká stavba se střechou a okapy nebudícími příliš důvěru. Ušmudlaná omítka byla vyzdobena více i méně povedenými sprejerskými výtvory, nad kterými kralovalo rovněž sprejem vyvedené optimistické heslo „Když si hrajem, nezlobíme“. Některé ze skleněných dlaždic tvořících okna onoho stavení byly dokonce v celku a dvojí plechová vrata za rohem informovala o tom, že se jedná o, možná někdy používanou, garáž. I když já bych do toho pozoruhodného stavení své auto nezaparkoval, anžto bych se bál, že po velkém dešti nebo silném sněžení spadne střecha. I když mé obavy by asi byly přehnané, když stavení je pořád v celku.

Zatímco garáž byla z hlediska kriminálního vyšetřování nezávadná, o čemž se Jardovi lidé snadno přesvědčili pohledem přes díry v oknech a což dokazovaly i rezavé, zjevně dlouho neotvírané zámky na plechových vratech, totéž se nedalo tvrdit o blízkém stromu.

Na straně směřující k Horní Kamence strom zdobila barevná cedule zvoucí do nedalekého místního baru. To ještě nic zvláštního nebylo.

Na opačné straně stromu však vyrůstala směrem k řece mohutná větev. K větvi byl přivázán silný provaz a druhý konec onoho špagátu byl omotán kolem krku postarší hubené ženy, která už evidentně svoji životní pouť skončila.

Nebožka však na stromě nevisela jen tak. Hlava jí ležela na pravém rameni. Podlouhlý vrásčitý obličej mi sice byl nějaký povědomý, neměl jsem však chuť příliš dumat nad tím, kdo ta nebožka vlastně je. Rozpažené ruce měla za předloktí přibité a za paže přivázané stejným provazem, na kterém visela, k trámu, umístěnému vodorovně za jejím krkem. K tomu všemu měla vpředu roztrženou halenku a podprsenku a k bradavkám povislých vrásčitých ňader měla velkými spínacími špendlíky připevněný kartón papíru, na kterém byl z písmen vystříhaných evidentně z nějakých barevných časopisů nalepený poetický nápis zjevně pocházející z umělecké dílny nebožčina vraha:

Hříchy tvé ti budou odpuštěny,

na kříži vykoupíš podobné ženy.

Buď Bůh milostiv tvé zlobné duši,

jen klidná smrt teď tělu tvému sluší.

7

No, už jsem viděl a zažil za dobu své policejní i soukromodetektivní kariéry spoustu nejrůznějších perverzností. To, co jsem však měl tu příležitost spatřit onoho středečního rána v Kamenné kolonii, nepochybně aspirovalo na jednu z medailí za první tři místa.

Normálně jsem všechny ty ohavnosti na místech činu a v pitevnách snášel bez větších problémů. Toho neutěšeného rána s vnitřnostmi nabouranými nočním dramatem z rybího salátu jsem však měl co dělat, abych se na veřejnosti ostudně nepozvracel. I když podle několika nevábných hromádek, kterých jsem si všiml u kraje silnice, bylo zřejmé, že ne všem přítomným se podařilo udržet poslední jídlo a pití v břiše.

Mé vnitřnosti zatím obsahovaly pouze lok whisky a paralen, takže v podstatě nebylo co vyslat na denní světlo. To mi usnadnilo zachovat dekórum.

Major Jarda Motl přísně dirigoval své podřízené zkoumající okolí stromu s nebožkou. Připomínal mi dirigenta symfonického orchestru. I když Jarda své lidi dirigovat ani nemusel, protože je měl dobře vycvičené.

U mrtvé si právě balila své nádobíčko doktorka Káča Motlová. Není to tak dlouho, kdy se tato pěkná, elegantní a chytrá docentka soudního lékařství ještě jmenovala Houdková. Potom se ovšem do sebe zakoukali s Jardou Motlem, slovo dalo slovo, Jarda se nejprve přistěhoval do Káčina rodinného domku po rodičích, stojícího v brněnském Novém Lískovci, a po čase, za mé asistence jako svědka, se z obou stali manželé.

Káča byla zástupkyní přednosty a neomezenou vládkyní nad pitevnou brněnského Ústavu soudního lékařství. Těžko bylo v této zemi možné najít lepšího odborníka přes forenzní medicínu. Káču proslulou v odborné obci publikační činností i pedagogickými úspěchy na Lékařské fakultě Masarykovy univerzity si často zvali i ke konzultacím do ciziny. Bylo už jen otázkou krátkého času, kdy se z docentky stane profesorka. Pokud mi bylo známo, vědecká rada Lékařské fakulty MU, na které Káča učila, už podala ministru školství návrh na Káčino jmenování profesorkou. Teď bylo jen třeba vyčkat, až úřední šiml dořehtá.

Káča doslova klamala tělem své okolí. Lidi, kteří ji neznali, vždy vyvedlo z míry, když zjistili, že ta křehká a elegantní mladá žena, Káče ještě zdaleka nebylo čtyřicet, se dennodenně hrabe v mrtvolách a s pitevními nástroji zachází stejně samozřejmě a zručně jako s řasenkou nebo rtěnkou. Byla řada kriminálních případů, které by brněnští i jiní kriminalisté těžko vyřešili, nebýt Káčiny všímavosti a odborné erudice.

Teď se Káča mlčky podívala na svého manžela. Když Jarda zjistil, že jsem se dosyta na mrtvou vynadíval a zjistil jsem, co jsem potřeboval, kývl na Káču, aby si mrtvou nechala odvézt na pitevní stůl.

Než Káča odjela, ještě jsem se jí zeptal: „Asi nedošlo k vraždě tady. Nevidím tu krev. Ani na tom trámu, do kterého má nebožka přibité ruce.“

Káča se usmála. „Je vidět, že máš za sebou, Stando, těžkou noc, ale všímavý jsi pořád. Podívej se na ty rány na čele. Nejprve tu ženu někdo praštil nějakým tupým předmětem a zřejmě tak omráčil. Potom ji zastřelil zblízka ranou do týla. Místo vstřelu odsud není vidět. Musel by sis vylézt k nebožce. Nebo musíš počkat, až ji sundají. Střela hlavou prošla, jak vidíš, tudy obličejem zase ven. Podle velikosti rány a toho, že projektil nezůstal v hlavě, mohlo snad, možná, jít o projektil ráže 9 mm. Tu ráži ovšem věštím z křišťálové koule a rozhodně bych ti ji nepodepsala, protože projektil holt zůstal tam, kde oběť zastřelili, a tady to určitě nebylo.“

Po mém ujištění, že střelnou ránu v nebožčině zátylku toho kalného rána vidět nemusím, Káča pokračovala ve svém výkladu: „Už mrtvou ji pak vrah dovezl sem, přibil na ten trám a za krk pověsil tak, jak ji tu vidíš na tom stromě. Zabitá byla někdy kolem půlnoci. Jo a už jsem říkala Jardovi, že za nehty tří prstů pravé ruky jsem té mrtvé našla asi zbytky kůže. Možná bude patřit pachateli. Tedy pokud se jedná o kůži, jak si myslím. Takže jsem její pravou dlaň zabalila do igelitového pytlíku, jak sis jistě všiml. Víc však teď ode mě nechtějte. To jsem už také řekla Jardovi. Bližší informace vám řeknu dnes večer.“

8

Káča sedla do svého auta a odjela následovaná havrany, pardon, pracovníky pohřební služby, kteří se vypravili za ní s její nejnovější pacientkou.

Já se obrátil k Jardovi a rozšafně děl, sledován pobavenými pohledy okolostojících, z nichž převážná většina mě dobře znala: „Milý Jarouši, nemohu popřít, že po noci, kterou jsem téměř celou po pozření velmi pikantního rybího salátu v majonéze strávil ve mně nejmilejší místnosti mého domu, tedy na záchodě, je mým nejvroucnějším přáním shlédnout ještě před šestou ranní vkusně nainstalovanou mrtvolu v Kamenné kolonii. Teprve po takovém zážitku může mít můj den ten správný říz. Děkuji ti za to, že jsi ten správný říz mému dnešnímu dni přidal. Jen mi do prdele řekni, proč tady sakra musím být!?“

Po tomto poněkud exaltovaně znějícím projevu jsem slupl další paralen a zapil jej opět lokem whisky, protože mě zase rozbolela hlava.

Jarda se uculoval, což mě začalo mírně dráždit, a zeptal se: „Počkej, to mi chceš tvrdit, že jsi tu mrtvou nepoznal?“

Znechuceně jsem zabručel: „No jó, byla mně ta baba nějaká povědomá. Jenže, uvědom si, že se právě nacházím ve stavu, kdy bych se stěží ohlédl za mladou pěknou kočkou, natožpak za starou rachejtlí s prsy propíchnutými sicherhajckami držícími text z nedělní chvilky poezie.“

Jarda však byl toho rána na rozdíl ode mě plný pozitivní energie a nedal se. Zatvářil se šibalsky a pronesl: „Řeknu jen dvě slova – Kamenná prokurátorka.“

Já si v té chvíli uvědomil, proč mi tvář té pověšené ženy byla povědomá. Jenže jsem ji díky vrásčitému obličeji nepoznal. Už jsem ji neviděl víc jak deset let. A ona za těch deset let pěkně sešla. Bodejť by ne, musela už mít aspoň osmdesát let. Jako u mnoha jiných hubených žen, které se nenechávají vylepšovat plastickými chirurgy, těmi léty seschla a tvář se jí zvrásčila. Proto jsem ji nepoznal.

Jarda uviděl v mém obličeji záblesk poznání a usmál se: „Už víš, koho jsi viděl, že ano?“

Mlčky jsem přikývl.

Potom jsem se zeptal: „Tví lidé vědí, o koho jde?“

Přejel jsem totiž očima ty Jardovy podřízené, kteří nás právě poslouchali. Skoro ve všech mladých a také v některých starších tvářích jsem uviděl nechápavé výrazy.

Jarda všechny přítomné, včetně těch, kteří právě ohledávali místo nálezu mrtvoly a okolí, svolal hvízdnutím.

Když se všichni sešli, důrazným hlasem jim vysvětlil: „Starší kolegové mrtvou jistě poznali hned. Pro vás mladé, čerstvě opeřené, jimž jméno Anna Vejražková, které ta oběť měla napsáno na šalinkartě(2), kterou jsme u ní našli, nic neříká, podám malé vysvětlení. Jde o asi nejobávanější prokurátorku z předlistopadové i polistopadové éry. Zažila ještě změnu bývalé socialistické prokuratury na soustavu státních zastupitelství 1. ledna 1994. Tady se Standou v dobách, kdy byl mým šéfem, jsme se s touhle s prominutím fúrií párkrát také střetli. Obvykle se chovala tak, že obviněným pořádně zpřísňovala právní klasifikaci trestných činů, ze kterých byli obviněni. Občas, dost často, až tak, že se nám to nelíbilo, protože se chovala jako utržená z řetězu. Proto jí jakýsi novinář věnující se soudničkám dal ještě za komunistů přezdívku Kamenná prokurátorka. A je třeba říct, že ta jedubaba byla na tohle oslovení patřičně hrdá.“

„Veřejnost jí za její kamennou tvrdost chválila?“ zeptal se nadstrážmistr Brousek.

„Před listopadem do toho veřejnost nemohla moc kecat,“ ušklíbl jsem se, „nadřízeným se však její zarputilost zamlouvala.“

„Nadřízeným na prokuratuře nebo ve straně?“ ozval se znovu zvědavý Brousek.

„Dobrá otázka,“ snad poprvé toho rána jsem se v Kamence usmál, „chválili ji obojí nadřízení. A jen tak mimochodem, ona v tom uměla chodit. Byla uvědomělá členka strany, ovšem neušpinila se tím, že by vzala nějakou funkci. Takže za sametu jí nic nebránilo v tom, aby ideologicky prohlédla a stala se neméně uvědomělou členkou Občanského fóra a kromě boje se starými strukturami pokračovala i ve svém boji se zločinem. Jak řekl Jarda, pardon major Motl, ve své funkci na brněnské krajské prokuratuře se ještě dočkala toho, že se z prokurátorky změnila na státní zástupkyni. No, a v tom roce 1994 šla konečně do penze.“

Jarda dodal s úsměškem: „Přesněji řečeno, byla odejita do penze.“

Jardova slova jsem doprovodil mlčenlivým přikývnutím.

Informace, které jsme zúčastněným poskytli s Jardou, auditorium nepochybně zaujaly, jak bylo vidět a slyšet.

9

Jarda své lidi zase nahnal do práce a já se k němu obrátil: „Můžeš mně po tom našem osvětovém výkladu konečně vysvětlit, co tady vlastně dělám? Že jsem se s tou krávou párkrát pořádně zhádal, si dobře pamatuji. Ostatně ty jako můj zástupce jsi byl většinou u toho. Doufám, že teď nejsem podezřelý? Sice jsem tu babu přímo bytostně nesnášel, její smrti určitě nelituji, ale bohužel pro vaše pátrání jsem ji nezabil.“

Jarda mě poslouchal a na tváři mu pohrával úsměv. Když jsem skončil se svojí řečí, nevinným tónem se mě zeptal: „A nějaké alibi bys na uplynulou noc měl?“

„Jo,“ prohlásil jsem upejpavě, „jak bych to slušně… Prostě celou noc jsem blinkal a kakal.“

„A svědky bys měl?“

„Přímo na záchodě ne,“ sdělil jsem Jardovi, „tam jsem si zadek utíral sám. Lucka si však asi všimla, že jsem domov neopustil.“

„Sám víš, jak vachrlatá jsou svědectví blízkých rodinných příslušníků,“ pronesl komisním hlasem Jarda za udiveného přihlížení svého zástupce kapitána Čeňka Boury a nakonec se Jarda rozchechtal, „ty seš, Stando, fakt vůl…“

To už jsme se, vzhledem k místu poněkud nepatřičně, smáli všichni tři.

Když jsme se utišili, Jarda se ke mně obrátil: „Já se ti musím, Stando, omluvit, že jsem to neřekl hned. Jenže ten šrumec tady jsi viděl sám. A já chtěl, abys viděl prokurátorku ještě na stromě. Všechno máme vyfocené, jenže vlastní pohled je vlastní pohled. Já totiž mám takový pocit, ne pocit, spíš jsem přesvědčený…“

„Že půjde o odplatu za něco z prokurátorské minulosti Anny Vejražkové,“ skočil jsem trochu neslušně Jardovi do řeči.

„Přesně,“ přitakal a pokračoval: „A taky mě napadlo, že pokud by to bylo tak, jak jsi říkal a jak si i já myslím, nemuselo by zůstat u jedné vraždy.“

Chápavě jsem přikývl. „Rozumím ti. Pokud by mělo jít třeba o pomstu někoho, kdo se cítil nespravedlivě odsouzený, poslala ho do basy naše nebožka, ale také nějaký soudce, nemusel být spokojený s advokátem…“

„A nezapomeňte, pánové,“ přidal se kapitán Čenda Boura, Jardův zástupce, „mě se to tedy netýká, já přišel k policii zhruba v době, kdy ta dáma šla do penze. Jenže někdo od policie, třeba vy dva, tedy ne že bych vám to přál, takže někdo od policie, nejspíš od kriminálky, by také mohl být na tapetě.“

V tom jsme s Čendou museli oba souhlasit.

„Takže, co budeš chtít ode mě? Nezávaznou konzultaci? Já jsem už dávno v civilu. A teď tu nemáme žádného Klementa Chládka, jehož peníze a vliv by zařídily mé angažmá po tvém boku.“(3)

„To se mýlíš,“ usmál se Jarda, „Chládka a jeho vliv tentokrát nepotřebujeme. Naštěstí nám moudří zákonodárci dali i možnost jednoduchou. Máme tu přece §157, odstavec 3 Trestního řádu. Už jsem o tom mimochodem mluvil se svým šéfem a naším náměstkem krajského ředitele. Oba jsou pro. Náměstek zmákne i starého, tedy našeho krajského ředitele. Pokud tedy budeš pro.“

Na chvíli jsem zavzpomínal, naštěstí mi už hlava začínala fungovat normálně. „Už ti rozumím, myslíš, že v závažných a skutkově složitých věcech může státní zástupce nebo policejní orgán využít odborné pomoci konzultanta, který má znalost ze speciálního oboru.“

„Přesně tak,“ přitakal Jarda a pokračoval: „Jen mi dělá drobnou starost to, že tenhle odstavec také říká, že takový konzultant nesmí zasahovat do provádění úkonů. Dost pochybuji, že ty se budeš držet zpátky. S tím se už holt budu muset vyrovnat. Hlavní je však to, že už nás tu není moc, kdo pamatujeme předrevoluční časy. A ty bys byl pro řešení problémů sahajících do minulosti ideální. Tak pomůžeš nám? Akorát to, co ti můžeme zaplatit, se ani vzdáleně nebude blížit tomu, co ti dával Chládek a na co jsi u movitých zákazníků zvyklý.“

Mávl jsem bezstarostně rukou. „Tak peníze jsou to poslední, co by mě v tomto případě zajímalo. Mám jich dost. Pokud bys tedy se svými obavami měl pravdu, tak to vzrůšo by stálo za to. No jo, co když je však prokurátorčina vražda pouze třeba vraždou z vilnosti.“

„Všiml sis, jak ta baba vypadá?“ namítl Jarda a dodal: „A kdyby přece, tak tvá konzultační pomoc skončí a nic se neděje. Tak si plácneme?“

Uculil jsem se. „Hlava mě přestává bolet a probouzí se má zvědavost. Plácneme si.“

Když jsme rukou podáním stvrdili naši spolupráci, Jarda dodal: „Na papír to hodíme u nás.“

„Co budeme dělat, než se tam vydáme? Ty jsi šéf, tak vydávej rozkazy,“ vyzval jsem Jardu.

Jarda ukázal ke svému autu. „Běž si do něj sednout. Ríša Ungr se svými techniky už dodělá ohledání místa nálezu těla a my s Čendou ještě rozdělíme naše lidi, aby tu obešli místní lidi v Kamence a poptali se, jestli někdo něco neviděl nebo neslyšel. Já si od toho moc neslibuji, člověk však nikdy neví. No a potom odjedeme k nám na Kounicovu a poradíme se, co dál.“

10

Asi za hodinku jsme už seděli v Jardově kanceláři. On za svým šéfovským stolem a my s Čendou proti sobě u konferenčního stolu, který byl kolmo přiražen k Jardovu psacímu stolu. Před námi se kouřilo z velkých hrnků s kávou, ke které jsme pojídali čokoládové croissanty. Já také. Už mi otrnulo.

Při žvýkání croissantů jsme se všichni tři tvářili moudře a dělali, že přemýšlíme nad případem.

11

12

13

14

15

16

17

18

19