Stanislav Češka

STAROŽITNÁ SMRT

Vydala moravská Bastei moBa, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2009

© moravská Bastei moBa, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-6494-0

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy

I když autor nechce a ani nemůže popírat fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluje si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi je čistě náhodná.

Jedinou reálnou skutečností je samotná krádež sochy sv. Pavla v brněnské katedrále.

1.

Náš život se někdy sám ubírá takovými cestami, u kterých by nás nikdy nenapadlo vybrat si je. To tedy v případě, že bychom si mohli zvolit a hlavně, že bychom věděli, že si máme zvolit. Aniž by to člověk tušil, tím, že někdy někam přijde, připlete se do záležitostí, kterým by se raději vyhnul. Jenže ono to dost často prostě nejde a hlavně vůbec nevíte, že byste tam či onam chodit neměli.

Jednoho dubnového večera jsem si zašel do své oblíbené hospůdky U Pepy, která byla mojí druhou kanceláří, protože byla kousek od mé vily, a navíc se vyznačovala excelentní kuchyní a obsluhou. Objednal jsem si svá oblíbená pečená žebírka, a tím pro mě vlastně začal jeden nepříliš veselý příběh. To jsem však tehdy samozřejmě netušil. Pomalu jsem jedl velkou porci předložené pochoutky, která byla ještě poněkud větší, než je v této hospůdce zvykem, a to jsou tady obyčejně opravdu bohatýrské porce. Byl jsem ale nejenom pravidelným zákazníkem, před časem jsem totiž svým detektivním řemeslem úspěšně vypomohl panu Pepovi, majiteli tohoto příjemného podniku.

Když jsem před kávou a jablečným koláčem, který byl proslulou pochoutkou paní domu, pomalu popíjel druhý půllitr plzeňského, začal jsem si (samozřejmě nenápadně, jak jinak) prohlížet drobnou brunetku, která se krátce před tím, než jsem dojedl, usadila u malého kulatého stolku v protějším rohu místnosti, ne blízko, ale tak, že jsem ji dobře viděl. Byla to sympatická slečna, jejíž květované minišaty odhalovaly pěkně tvarované nohy a zakrývaly štíhlou, ale ne hubenou postavu s malými pevnými ňadry. Všemu kraloval souměrný kulatý obličej s velkýma očima orámovaný nakrátko ostříhanými světle hnědými vlasy. Mohla mít, jak jsem si troufal odhadnout, asi pětadvacet let a být tak 160 cm vysoká. To, že šlo o slečnu, jsem si dovolil tipovat vzhledem k věku a tomu, že neměla žádný snubní prstýnek.

Avšak nebyly to nepopíratelné fyzické přednosti, proč jsem ji okukoval. Na dívce bylo vidět, že má nějaké a zřejmě ne malé problémy. Nervózně posedávala na židli, téměř bez zájmu se nimrala v koláči a kávě, co si objednala, a pořád se dívala na hodinky. Bylo jasné, že na někoho čekala a nevypadalo to, že by šlo o rande, na které by se těšila.

Zrovna ve chvíli, kdy mi pan Pepa donesl osobně dvojitou porci jablečného koláče a velké espresso, jsem trošku s údivem pozoroval, jak si k jejímu stolu sedá Jáchym Orel. Tento muž se vzhledem sňatkového podvodníka umocněným přehnaně nápadným oblečením a úzkým knírkem pod orlím nosem, byl brněnským reportérem bulvárního listu Žihadlo, kteréžto periodikum se honosilo titulem nejčtenějšího listu v zemi. A Jáchym Orel byl jedním z jeho nejčtenějších a nejplodnějších autorů. Dá se říci, že jsem se s tímto pisálkem znal velmi dobře. V dobách, kdy jsem ještě sloužil na kriminálce, mě pravidelně otravoval, aby získal „objektivní informace“ pro své čtenáře. Pokud jsem mu náhodou nějaká fakta sdělil, tak si je stejně upravil podle svého a moc pravdy na nich nezůstalo. Už jsem se s tím smířil, jenže jednou jsem měl tu smutnou povinnost vyšetřovat vraždu malé holčičky a tohle novinářské eso si zašlo pro informace k mému tehdejšímu šéfovi, který od té doby samozřejmě povýšil a který o to méně rozuměl policajtské práci, neboť byl na své místo dosazen nikoliv kvůli svému kriminalistickému umu, nýbrž kvůli své disidentské minulosti. O to více dbal na to, aby byl patřičně kladně a pokud možno v barvách prezentován ve sdělovacích prostředcích. Milý šéfík Orlovi vykecal citlivé informace z vyšetřování. Orel je přes můj výslovný zákaz zveřejnil a varovaný vrah holčičky nám díky tomu málem utekl. Při jeho zatýkání navíc koupil kolega kulku do břicha a málem své zranění nepřežil. Já jsem si pak na žurnalistu počíhal tak, abychom byli sami dva, a pak jsem mu, poněkud neprofesionálně, zmaloval fasádu. Po tomto srdečném setkání se mi dotyčný novinář vyhýbal širokým obloukem a také onoho večera, když si mě všiml, zaplatil dívčinu útratu, což pro něj muselo být hrozné, protože byl mimochodem velký lakomec, a odvedl ji pryč.

Mně už potom nic nebránilo v tom, vychutnat si moučník s kávou a na celý tento zážitek zapomenout.

2.

O dva týdny později jsem pochopil, co to znamená mít v hlavě zvonici. Toho víkendu jsem se v sobotu zúčastnil oslavy padesátin jednoho kamaráda, která se skutečně velmi vydařila, jelikož jsem v dosti povznesené náladě zaparkoval ve své posteli až v neděli o půl páté ráno. Načež se mi, jak mi to alespoň připadalo, už za malou chvíli rozezněly v hlavě ony zvony. Když se mi s velkou námahou podařilo rozlepit aspoň jedno oko, pohledem na budík jsem zjistil, že ta malá chvíle spánku trvala čtyři hodiny, protože už bylo půl deváté. Když se mi podařilo otevřít i druhé oko, projasnil se mi kupodivu také sluch a já si uvědomil, že jediné co zvoní, byl zvonek u dveří do mého domu.

Vypotácel jsem se s mohutným hekáním, funěním a nadáváním z postele, otevřel okno – řeknu vám, ten náraz slunečního světla byl hrozný – a potom jsem v obrazovce připojené ke kameře u vchodu svého domu viděl, že ten, kdo ruší můj spánek, je Jan Nováček. Tedy přesněji řečeno, pro své ovečky otec Jan Nováček, farář v katedrále na Petrově, pro kamarády Honza.

Honza byl můj spolužák ze základní školy i z gymnázia, který nakonec, jak si už jako kluk přál, skončil v semináři. Menším obloukem přes pár jihomoravských farností se vrátil zpět domů do Brna, kde dostal do správy biskupskou katedrálu. Já jsem zrovna nebyl prototypem vzorného katolíka, nicméně občas jsem Honzovy mše navštěvoval a sem tam jsme spolu zašli i do nějaké hospůdky a poklábosili. A tak nebylo nic divného na tom, když mi Honza před pár dny zavolal a poprosil o schůzku. Až teď jsem si uvědomil, že jsem mu neprozřetelně navrhl termín naší schůzky na dnešní nedělní dopoledne.

Když jsem ho pustil dovnitř a on mě uviděl rozcuchaného a mrkajícího, rozesmál se a dobromyslně se zeptal: „Nevzbudil jsem tě náhodou?“

Já, abych neztratil glanc, jsem nonšalantně odvětil: „Kdepak, vždyť vidíš, jsem čilý jako rybička.“

Načež jsem si dovolil zeptat se ho: „To musíš chodit hned tak po ránu – se slepicemi?“

Honza se ušklíbl. „Vždyť je skoro devět. Už mám odslouženou i mši svatou.“

To na mě v tak zuboženém stavu, v jakém jsem byl, velký dojem neudělalo. Zato jsem po nešetrném probuzení dostal hrozný hlad a k tomu jsem potřeboval sprchu. Tak jsem milého faráře zavedl do kuchyně a zeptal se: „Vy faráři, byste měli umět vařit, ne?“

Honza odvětil: „No, jestli každý kněz umí vařit, to tedy opravdu nevím. O sobě snad mohu říci, že ano.“

Když jsem to uslyšel, hned jsem pookřál. „Tak hele, kamaráde, ty jsi pro mě jako Mojžíš pro Židy s manou nebeskou. Tady mám nádobí, tady je spíž, lednici vidíš sám. Ty jsi už snídal?“

„Tak tohle jsem zatím jaksi nestihl.“

V duchu jsem si pomyslel něco o nastavení životních priorit, avšak nahlas jsem vydal pouze nutné pokyny: „Prima, tak udělej pro nás oba hemenex – mně aspoň ze čtyř vajíček, šunkou taky nešetři a u porce pro sebe se samozřejmě taky nijak nežinýruj. K tomu prosím uvař kotel kávy a v toustovači připrav chleba. Já se mezitím osprchuju a oholím a potom, co se přivedu do provozuschopného stavu, mi sdělíš, co máš na srdci.“

Jak jsem řekl, tak jsme oba udělali, takže když jsem už zase docela zkultivovaný opouštěl koupelnu, cítil jsem vůni připraveného jídla. Můj vysvěcený kamarád ukázal svou vysokou kvalifikaci a profesionalitu i v oboru kulinářském (což jsem samozřejmě neopomněl vyzdvihnout), protože jídlo jak vonělo, tak i chutnalo, a navíc bylo prostřeno tak, jak se s tím sám pro sebe vůbec nenamáhám. Honza si nakonec spravil hladinu cholesterolu stejnou maxiporcí, jakou připravil pro mě, takže nám snídaně nějakou dobu zabrala.

Když jsme se konečně pohodlně usadili se šálky kávy, vyzval jsem Honzu, aby vyklopil, proč vlastně přišel.

„Potřeboval bych od tebe jistou detektivní pomoc,“ vypadlo z kamaráda.

Pousmál jsem se. „To je mi jasné, že sis nepřišel zahrát šachy. O co ale jde?“

„O co jde? Já bych se spíš nejdříve zeptal, kolik je tvůj honorář? Jestli si tě jako detektiva mohu vůbec dovolit.“

„Asi ti hned můžu potvrdit, že minimálně v případě delšího pátrání si mě určitě dovolit nemůžeš, ledaže by biskupství v Brně mělo na takové účely tajné fondy.“

Honza vypadal dosti zklamaně: „Tak aspoň dopijeme tu, mimochodem moc dobrou kávu.“

Pak se mu však tvář projasnila, protože jsem pokračoval: „Přece ale víš, že peněz mám dost a beru teď už jen ty případy, které mně zaujmou, a tak přece není problém udělat občas něco pro kamaráda. Zvlášť tehdy, když ten kamarád umí připravit tak vynikající snídani.“

Protože jsme se s Honzou stýkali už celá léta od doby, kdy se po absolvování gymnázia naše profesní cesty rozešly, byl dobře obeznámen s mojí životní poutí a i s tím, jak jsem se po odchodu od policie a založení soukromé praxe připletl v dobách počátků znovubudování kapitalismu v Čechách ke třem případům únosů dětí podnikatelů české, ruské a arabské národnosti (v tomto pořadí). Ve všech třech případech jsem měl, jak to hodnotím dnes, víc štěstí než rozumu, že jsem vše více méně bez úhony (tím myslím pouze s minimem olova v méně podstatných částech těla) přežil a vrátil děti vděčným rodičům. Ti mě pak finančně zabezpečili až do smrti. Faktem je ale také to, že o podrobnostech toho, jakým způsobem jsem si tehdy počínal, je lepší se příliš nešířit ani dnes, kdy od těch událostí uplynulo už víc než deset let. Nicméně kromě poněkud temných vzpomínek je však výsledkem to, že jsem svým vlastním pánem a můžu se těšit z výsady práce pro radost.

Honza v té chvíli projevil, což sám netušil, věštecké schopnosti. „No dobrá, to je od tebe moc pěkné. Co když tě ale navezu do záležitostí, kdy půjde o zdraví nebo, nedej Bože, o život?“

Jak už je mým nepříliš moudrým zvykem, lehkomyslně jsem opáčil: „Trochu vzrušení je občas k životu potřeba.“

Honza se zatvářil trochu ustaraně. „Abych pak neměl výčitky svědomí.“

„Ale no tak, je to má práce a občas se holt všechno nevyvede, jak by člověk chtěl,“ uklidňoval jsem ho. „Tak konečně řekni, o co ti jde.“

Na mém příteli s kolárkem bylo vidět, že ho najednou popadly obavy o mé zdraví, avšak zdráhavě začal konečně vyprávět, o co se jedná. „Asi sis prohlédl hlavní oltář v katedrále?“

„Samozřejmě. Je moc pěkný. A ukradli vám tam před lety jednoho svatého, ale už je zpět. To jste měli docela štěstí.“

„Tak úplně ne. Není to ta ukradená soška, ale kopie, kterou se nám konečně podařilo nechat si udělat,“ vysvětloval Honza.

„A o co ti tedy jde. Chceš najít ten originál? To by myslím byla po takové době zbytečná námaha.“

Jenže Honza mě pořádně překvapil. „Normálně určitě ano, jenže já, kamaráde, tu sošku viděl nedávno ve Vídni.“

Vytřeštil jsem na něj oči. „Kecáš!“

„Nekecám, Stando. Když jsem nastoupil do katedrály, tak mi můj předchůdce ukazoval, že všichni ti oltářní apoštolové mají zespodu na podstavci pod pravou nohou těsně u kraje vyrytá malá písmenka KP . Zřejmě to má znamenat katedrála Petrov, co jiného, že ano? Pokud o těch písmenkách nevíš, tak je snadno přehlédneš, protože jsou hodně malinká. No, a já měl asi před měsícem nějaké vyřizování na arcibiskupství ve Vídni a potom mě na odpoledne pozval domů na kávu jeden starý kamarád z vídeňského arcibiskupství. Protože mi zbyla trocha času, udělal jsem si malou procházku a coural se 19. okresem, kde ten kamarád bydlel. Zakoukal jsem se do výkladu jednoho malého starožitnictví na Heiligenstädterstrasse, kousek od bytu mého přítele. Jednak mě totiž vždy staré věci zajímaly a jednak mě přilákal pěkný ozdobný štít s nápisem „Antiquitäten Römer“, který byl sám o sobě uměleckým dílkem. Dost mě ale překvapilo, co jsem uviděl ve výkladu. Mimo jiné zajímavosti tam byla socha, která byla hodně podobná té naší sv. Pavla, jen byla jinak nabarvená. Tak jsem, aniž bych něco tušil, jen tak ze zvědavosti vešel dovnitř, abych si ji prohlédl. Přitom mě napadlo podívat se na ni taky zespoda. Co myslíš, že jsem našel?“

„Chceš asi říct, že dole byla na správném místě písmenka KP?“

„Přesně tak.“

„A co jsi udělal? Potěšil jsi majitele antikvariátu informací, že prodává kradené zboží?“

Honza odpověděl: „Napadlo mě, že pokud by v tom ten starožitník – majitel krámu byl totiž takový šedesátník, který od pohledu moc důvěry nebudil – nebyl nevinně, tak bych ho mohl vyplašit. A tak jsem si prohlédl víc vystavených sošek, aby si nemyslel, že mě zvlášť zajímá zrovna ta jedna jediná z výkladu. Pak jsem jakoby nic odešel. Za rohem jsem však hned zavolal tomu kamarádovi z vídeňského arcibiskupství a požádal ho o pomoc.“

„A pomohl ten tvůj přítel?“ zajímalo mě samozřejmě.

„Byl moc ochotný. Hned zalarmoval nějakého svého známého na vídeňské policii, který se zabývá krádežemi v oblasti umění. Když jsme za ním místo plánované kávy oba přijeli, už na nás čekal a na svém počítači měl připravenu databázi ukradených uměleckých děl, kde byl uvedený i ten náš svatý Pavel. Vysvětlil jsem mu, jak jsem ho poznal, a ten policista pak zařídil, aby byla soška v antikvariátu předběžně zabavena, dokud se nevyjasní její původ.“

„To asi hned tak rychle nebude,“ dovolil jsem si tipovat.

Honza mi potvrdil moji domněnku. „To jistě ne. Po těch letech ale není třeba spěchat, soška je zabavena a my máme v kostele aspoň kopii.“

„A co si tedy přeješ ode mě?“ zeptal jsem se.

Honza se podrbal zamyšleně na bradě. „Je to asi bláznivina, která se dá těžko splnit. Mě by ale zajímalo, jestli bys nedokázal vypátrat, jak se ta soška do antikvariátu dostala – jinými slovy, jakým způsobem byla ukradena a vyvezena. Třeba se tak dostaneš na stopu i jiným ukradeným a vyvezeným památkám.“

„Vždyť jste do toho zaangažovali rakouskou policii, tak to snad budou vyšetřovat oni, ne?“

„Nemyslím si to, tipoval bych, že maximálně zjistí, jestli je v tom namočený také ten starožitník a pak budou informovat naši policii.“

„No asi to tak bude, nejspíš máš pravdu,“ musel jsem Honzovi přitakat.

Honza dodal: „Já vím, že po těch letech asi na nic podstatného nepřijdeš, ale pokud bys byl tedy ochotný se do celé věci pustit …“

Přitakal jsem mu: „Ale jo, ochotný budu a tebe to bude stát tak nanejvýš flašku něčeho dobrého. Faktem však je, že moc toho slíbit nemůžu.“

„Napadá tě čím začít?“

Odpověděl jsem: „Čím? Dnes se musím vzpamatovat z opice a příští týden se vydám do našeho bývalého sídelního města, do Vídně.“

„Nebude mít ale český soukromý detektiv šmejdící po Vídni problémy s rakouskou policií?“ zeptal se starostlivě Honza.

Pousmál jsem se. „Pokud by se tam motal bez domluvy pod nohama místní policii, tak by asi problémy mít mohl. Já jsem si však jako policajt nadělal řadu známostí. Jedna z nich pracuje na kriminálce ve Vídni.“

A tak jsme se pomalu rozloučili. Ještě jsem si zapsal adresu toho antikvariátu a Honzovi slíbil, že mu zavolám, když budu něco nového vědět. On mi popřál hodně štěstí a řekl, ať mu zavolám, kdykoliv to uznám za vhodné, bez ohledu na čas.

3.

Když Honza odešel, pomalu se už blížilo poledne. Nechtěl jsem bývalého vídeňského kolegu otravovat zrovna v neděli dopoledne. Z naší spolupráce jsem si dobře pamatoval, že pokud má náhodou volno, tak si rád přispí, a navíc jsem sám cítil, že by to ještě nějaký veršíček chtělo. Dal jsem si tedy další šálek kávy, po které usínám naprosto bez problémů, a zavrtal jsem se do postele.

Znovu jsem se v onu neděli probudil, tentokrát už vyspaný dorůžova , někdy kolem třetí hodiny odpoledne.

Po vydatném spánku mi pořádně vyhládlo. Protože se mi však nechtělo vařit, tak jsem jen rychle nechal v myčce umýt nádobí po dopoledních hodech, hodil na sebe tričko a lehké kalhoty a odkráčel do své druhé kanceláře, tedy do hospůdky U Pepy.

Hospůdka se honosila příjemnou malou zahrádkou, kde jsem se usadil k malému stolu v jednom jejím stinném rohu. Tenhle stolek byl pěkně izolovaný od zbytku zahrádky, takže se tam dalo nejen příjemně najíst, ale také pohodlně telefonovat, pročež byl za normálních okolností ozdoben cedulkou Reservé a k dispozici byl pouze pár nejvěrnějším štamgastům, mezi které jsem měl tu čest patřit i já. Za pěkného počasí jsem tam od jara do časného podzimu dost často úřadoval. Tady je třeba vyzvednout páně Pepovu starostlivost o jeho věrné hosty – podobný stůl měl pro případ špatného počasí připraven také uvnitř v lokále. Člověk se u něj prostě cítil jako v bavlnce.

Toho dne jsem úřadování zahájil studiem jídelního lístku, které mi jako obvykle způsobilo menší duševní trauma, protože výběr jídel zde nabízený byl vskutku obdivuhodný a mně bylo vždy tak trochu záhadou, jak to majitel hospůdky zvládá. Nakonec, jelikož zastávám ten názor, že smažený řízek je vhodný aspoň 8x týdně k obědu, jsem si dal „Pepovu smaženou směs“ – tedy pořádný kus smažené vepřové krkovičky, něco smaženého květáku, smažených žampionů, smažené cukety a smažených širokých fazolových lusků a k tomu ještě kus smaženého eidamu. To vše se zeleninovou oblohou a napěněnou plzní. Byla to, jako ostatně vždy, pohádka!

Po době nutné ke zkonzumování své pozoruhodné porce a lehkém vytrávení jsem spokojeně seděl u jablkového koláče a capuccina a moje hodinky ukazovaly už skoro osmnáct hodin. Usoudil jsem tedy, že by mohl být vhodný čas, abych zavolal do Vídně svému kdysi kolegovi, který na rozdíl ode mě stále pracoval u vídeňské kriminální policie a věnoval se převážně vraždám páchaným v sídelním městě naší bývalé monarchie. Poznali jsme se, když jsem mu pomáhal chytat jednoho českého sympaťáka, který se kvůli prachům oženil se starší rakouskou dámou. Jako šťastný ženáč se pak nemohl dočkat dědictví, a tak jí nenápadně pomohl na onen svět. Pracně zděděné peníze si chtěl užívat zase doma v Brně, což jsem mu na Seppovu žádost zatrhnul. No a Sepp, tedy Josef Salzmann, jak se vídeňský policajt jmenuje, mi zase oplatil moji pomoc, když se do Vídně zdekoval jeden úctyhodný brněnský podnikatel, který při debatě o směřování společné firmy zkrátil životní pouť svému kolegovi. Po těchto zážitcích se z nás stali přátelé, což přečkalo i můj odchod od policie, protože i pak jsme si občas profesionálně vypomohli a čas od času jsme spolu poseděli v nějaké vídeňské hospodě nebo třeba tady v Brně U Pepy.

Sepp reagoval na mé vyzvánění okamžitě svým neopakovatelným vídeňským dialektem. „Jak se máš, ty zkrachovalý šerloku? Už zas nevíš kudy kam a potřebuješ pomoc zkušeného profesionála?“

„Kecáš jako vždycky. Vůbec ses nezměnil,“ opáčil jsem v neméně srdečném duchu. Nicméně jsem mu musel dát za pravdu: „Jinak se však nemýlíš, fakt bych potřeboval, abys mi trošku pomohl.“

Odpovědí mi bylo ďábelské zachechtání z Vídně, a tak jsem Seppovi ve stručnosti vylíčil, že bych potřeboval vědět něco o antikváři z Heiligenstadtu jménem Römer a případně, je-li něco nového o sv. Pavlovi z brněnské katedrály. O nalezení sošky Sepp věděl, i když se nejednalo zrovna o obor, o nějž by se normálně zajímal. Zřejmě se ale tahle poněkud kuriózní novinka šířila vídeňskou policií rychle.

Nakonec došlo na nejzásadnější část naší diskuze – pomáhali jsme si samozřejmě z dobré vůle, nicméně vyvinul se mezi námi takový dobrý zvyk, že ten, pro něhož bylo něco obstaráváno, za to toho druhého nakrmil.

Takže i Sepp podal následující návrh: „Co bys řekl tomu, že bychom si dali sraz ve středu třeba ve dvě odpoledne v Prátru ve Schweizerhausu – já tam zarezervuji stůl a ty pak zaplatíš, co sníme.“

K tomu už nebylo co dodat, což jsem Seppovi sdělil také do telefonu.

4.

Když se Sepp odmlčel, popadl mě záchvat pracovitosti a navolil jsem ještě číslo dalšího kamaráda, bývalého kolegy a navíc svého bývalého podřízeného – Jaroslava Motla. Ten, nyní kapitán, po mém odchodu od Policie ČR byl po krátkém intermezzu jmenován na mé místo šéfa skupiny pro vyšetřování násilné trestné činnosti. To intermezzo spočívalo v tom, že se náš už dříve zmiňovaný šéf, vykecávající informace do bulvárního tisku, pokusil na mé místo protlačit svého synovce, čerstvě vystudovaného právníka. Tento nový nadějný kádr brněnské kriminálky v domnění, že na univerzitě sežral všechnu moudrost světa, totálně za pomoci svého strýce zmrvil (všechny) dva případy, na kterých měl tu čest se podílet. Svůj druhý případ navíc zakončil pozoruhodným činem, kdy se při zatýkání pachatele postřelil, kterého navzdory svým šéfům vypátrali moji bývalí podřízení. Po návrhu jeho strýce následovalo udělení vyznamenání Za statečnost, což způsobilo nepokryté veselí na brněnské kriminálce a v přilehlém policejním okolí. No a pak už nic nebránilo tomu, aby byl Jarda jmenován mým nástupcem a postřelený hrdina se stal bezpečnostním expertem Demokratické liberální strany a jako takový je nyní stínovým ministrem vnitra, přičemž se všichni alespoň trochu informovaní policajti modlí, aby se nestal ministrem skutečným.

V telefonu se ozvalo zabručení: „Co tě tíží, Stanislave?“

Snažil jsem se Jaroušovi mazat med kolem pusy. „Ále, tak jsem si říkal, dlouho jsem Jardovi nezavolal, tak bychom si mohli trochu pokecat…“

„Hele nežvaň a vybal, o co ti jde. Mám rozečtenou napínavou detektivku.“

Kombinace tohoto sdělení a kamarádova nabručeného hlasu způsobila, že jsem se nezřízeně rozchechtal. Když jsem se po chvilce ovládl, tak jsem mu stručně povyprávěl, co jsem se dozvěděl od svého přítele faráře a poprosil ho, jestli by mi před mým odjezdem do Vídně nemohl zjistit, co se vypátralo tehdy před lety v souvislosti s ukradeným sv. Pavlem z brněnské katedrály.

Jarda chvíli mlel obvyklé litanie o důvěrnosti pátrání a o tom, jak je nevhodné vynášet výsledky policejního vyšetřování na veřejnost. Jemně jsem ho upozornil, že nejsem tak obyčejná veřejnost a spolupráce se mnou se mu už párkrát vyplatila. On přizvukoval, ale dodal, že taky mohl mít kvůli mně už párkrát problémy. Na to jsem namítl, že ty problémy nikdy neměl, avšak Jarda své lamentování náhle zarazil. „Slyším v telefonu cvrlikání vrabců. Že ty zase sedíš v té své oblíbené hospůdce, jak se to tam jmenuje, U Pepy?“

Protože mi bylo jasné, co bude následovat, tak jsem naoko lhostejně prohodil: „Jo, sedím, ale už se chystám jít pryč …“

„To jó, dneska jdi klidně domů, to je v pořádku. Ale zítra … Nebudeš mít tak v šest hodin chuť na dobrou večeři?“

„Asi jo, něco si uvařím, třeba ohřeju párky …“ opáčil jsem, co nejmileji jsem byl schopen.

„A že bys pozval hladového kriminalistu, abys ho nakrmil, to tě nenapadne.“

Opět jsem nonšalantně odvětil: „Hladového kriminalistu jistě nakrmí chápající partnerka.“

Drsná odpověď následovala velice rychle: „Jako bys, vole, nevěděl, že mi stará zahnula s movitým účetním, který vlastní tučné konto v bance a pravidelně chodí domů.“

Tak už jsem Jardu netrápil. „To víš, že tě pozvu sem k Pepovi. Nerad bych však do Vídně ve středu odjížděl neinformován.“

„Už jsem tě někdy zklamal?“ zněla rázná odpověď.

Musel jsem uznat, že nikdy a tak jsme náš hovor ukončili s tím, že se sejdeme u Pepy zítra v šest večer.

Zase jsem si zarezervoval „kancelářský“ stůl, kde jsem tu neděli tak úspěšně úřadoval a po zaplacení jsem se spokojeně vydal domů.

5.

Protože jsem následující den, tedy v pondělí, neměl až do schůzky s Jardou nic na práci, rozhodl jsem se udělat něco pro své tělo i duši a zase jsem se jednou vypravil na Brněnskou přehradu. Podél levého břehu jsem došel až k nové moderní lávce pod hradem Veveří, který se jako obvykle zadumaně odrážel ve vodní hladině. Když jsem se konečně dosyta vynadíval z lávky oběma směry, tedy k hradu a opačným směrem k Zouvalce, přešel jsem lávku a sestoupil k přístavišti lodní dopravy, která už šedesát let brázdila svými roztomile bachratými loděmi na elektrický pohon přehradní jezero. Když přijela loď jedoucí do Veverské Bítýšky (tedy po brněnsku „parník“, i když poháněný elektromotorem napájeným z akumulátorů), usadil jsem se vpředu na horní palubě a užíval si výhledu na okolo pomalu plynoucí lesnaté břehy tu a tam vyzdobené skalami. Po krátkém pobytu na konečné v Bítýšce kapitán odrazil s lodí od přístavního můstku a pomalu jsme se za tichého vrnění lodního motoru (který vlastně nebyl lodní ale tramvajový) vydali zase zpět k hradu Veveří a pak dál směrem k Brnu do Bystrce. Tuhle kombinaci pěšího a posléze lodního výletu jsem léta miloval a vždycky jsem se sem vydal, když jsem si potřeboval utřídit myšlenky, případně si jen tak odpočinout.

Také toho dne jsem dumal nad podivuhodnými cestami ukradeného svatého Pavla z brněnské katedrály. I když toho po pravdě k přemýšlení moc nebylo, začal nějak fungovat můj (jak jsem říkal) sedmý smysl. Cosi mi říkalo, že by na varování mého kněžského přítele mohlo něco být a já se (pokolikáté už ve svém životě) navážím do pěkného průšvihu. Podobné myšlenky jsem však rychle zahnal a užíval si naplno své milované přehrady.

Příjemně naladěný, osvěžený a hladový jsem už před šestou zase seděl ve své „kanceláři“ U Pepy a při popíjení pěkně vychlazeného plzeňského a uždibování smažených krabích krekrů čekal na svého policejního přítele. Krátce po šesté se nahrnul K Pepovi s pusou od ucha k uchu a nešel sám – k mému překvapení vedl starého Vomáčku, tedy bývalého kapitána Františka Vomáčku. To byl specialista na krádeže uměleckých děl, který, jak jsem věděl, odešel do důchodu asi dva roky potom, co jsem opustil policii já. A dobrých deset let před svým odchodem do penze to už byl pro všechny „starej Vomáčka“. Byl to typ takového policajta ze staré školy, který toho nosil v hlavě snad víc, než jste mohli najít v policejních počítačích. Respekt před ním měli kriminálníci i velká většina kolegů – ta malá menšina bez respektu byly bez výjimky nové kádry, které o co méně znaly policajtské řemeslo, o to více žvanily o potřebě obrodit novou porevoluční policii. Avšak i tihle ze značné části přihlouplí šéfíkové přilezli často s prosíkem za „starým Vomáčkou“, aby jim poradil, a jeho rady pak obvykle vydávali za své vlastní nápady. Frantovi to však bylo šumafuk, protože to byl dobrák a jediné na čem mu záleželo byla jeho paní, se kterou se oženil, když jemu bylo dvaadvacet a jí o dva roky méně. Do dneška se mají moc rádi. V tom, že mu šťastné manželství vydrželo, byl mezi policajty dost výjimečný. Kromě Jany, své manželky, miloval také malou chatu, kterou měli u Brněnské přehrady a kde trávil, jak jsem věděl, značnou část svého důchodu procházkami a rybařením. Přestože už dávno překročil sedmdesátku, vypadal velice dobře a podobně na tom byla i jeho paní, jak jsem mohl vidět při nedávném náhodném setkání s oběma manželi.

Jarda i Franta se uvelebili u mého stolu, za chvíli už před nimi z obratných rukou pana Pepy měkce přistály napěněné a vychlazené půllitry. Po krátké, avšak podnětné poradě jsme si objednali všichni tři Pepova proslulá pečená žebírka, která Jarda dobře znal z našich dřívějších setkání. Vynikající jídlo jsme se jednomyslně rozhodli nekazit debatami o práci, a tak jsme si během spokojeného pomlaskávání doprovázeného občasným hltem plzeňského pouze navzájem vyprávěli, jak nám během uplynulých let šel život. Když pan Pepa odnesl prázdné talíře a každému přinesl další plzeňské, usadili jsme se co nejpohodlněji ve svých křesílkách a konečně mohla přijít řeč na můj případ.

Franta se na mě zkoumavě podíval. Byl jsem sice ošlehaný životem i bojem s podsvětím, avšak Franta mi nahnal tím svým nepokrytě starostlivým pohledem poněkud strach. Začal: „Tady Jarda mi vyprávěl, že ses zapletl se starým Römerem z Vídně?“

Opáčil jsem: „No zapletl. Chystám se ho pozítří ve Vídni navštívit. Ty ho znáš (tady bych měl vysvětlit, že starý pán mě kdysi krátce před mým odchodem od policie vyznamenal tím, že jsem mu směl tykat – ocitl jsem se tak ve vybraném klubu a vážil si toho víc než povýšení)?“

Franta se trochu smutně pousmál: „Přece, chlapče, víš, že znám všechny gaunery v okolí, co se tu motali kolem umění.“

Musel jsem starému pánovi dát za pravdu: „To ti vůbec neberu, jenom jsem netušil, i když jsem už nad tím samozřejmě přemýšlel, do které kategorie pan Römer patří a tvoje poměrně jednoznačná klasifikace mi poněkud vyrazila dech. A kšeftoval tenhle úctyhodný Vídeňák s někým u nás?“

Franta se rozvykládal: „No to je věc, o které ti chci vyprávět a proč jsem přišel tady s Jardou. Abychom to však nerozebírali zbytečně, tak nejprve varování – případ, do kterého se teď, jak bylo odjakživa tvým špatným zvykem, nadšeně vrháš, zavání pořádným průserem a taky by se mohlo stát, že by to byl poslední případ, který budeš vyšetřovat.“

Nedůvěřivě jsem ho pozoroval: „To myslíš vážně? Kvůli pár ukradeným starožitnostem takový humbuk?“

Franta však pokračoval poněkud překvapivě: „Vzpomínáš si ještě, jak jsme seděli v hospodě při oslavě mého odchodu do penze a jak ses divil, že tak najednou, byť jsem už přesluhoval, končím?

Udiveně jsem se zeptal: „To tehdy nebyla jen náhlá touha po důchodě?“

Frantova odpověď mi vyrazila dech: „Ne, v žádném případě. Byl to dopis, který mě velmi elegantně varoval, abych přestal řešit jeden případ, že by jinak mohla přijít má žena k úrazu. Z podrobností v tom psaní bylo jasné, že jeho autor má velmi přesné informace nejenom o našem soukromém životě, ale také i o mé činnosti takříkajíc profesní. Obsahoval totiž také řadu fotografií mě a především mé paní, ze kterých bylo zřejmé, že byla sledována od rána do večera. Co se týče mě, tak některé moje fotky byly pořízeny dokonce při práci a to i v naší budově. Doprovázel to stručný, samozřejmě nepodepsaný text, ve kterém jsem byl tázán, zdali jsem rád, že se já a zvlášť má paní těšíme dobrému zdraví.“

Skočil jsem mu do řeči: „Počkej, ty mi tady chceš naznačit, že za tím musel být někdo z policie? Ne, že bych tedy měl o svém bývalém zaměstnavateli přehnané mínění, tohle je ale trochu silná káva.“

Starý muž se ušklíbl. „Silná káva to možná je nebo spíš byla. Jenže jak by mohl někdo do detailu vědět, co dělám v práci? Pokud ti, co naši rodinu sledovali, nebyli přímo policajti, tak jim musel někdo dávat echo.“

To jsem mu musel dát za pravdu: „To máš recht – jak ses zachoval, to je asi zbytečná otázka, že jo?“

S dalším ušklíbnutím mi přitakal: „Samozřejmě – za prvé nejsem takový kaskadér jako ty, a za druhé jsem ženatý. Kdyby šlo o to, skřípnout jenom mě, tak bych se možná i vyhecoval a ten důchod, na který jsem se tak těšil, zariskoval. Protože však na tyto hrátky mohla doplatit moje žena, nepřemýšlel jsem ani vteřinu, jak se mám zachovat. Zvlášť, když bylo zřejmé, že to všechno bylo dílo profíků – samozřejmě jsem požádal jednoho dobrého kamaráda v laborce, aby se na ty fotky s dopisem podíval, našel však kulové, jak jsem ostatně předpokládal. A chtěl bych tě poprosit o jedno – tuhle historii znal kromě mě až do teď a pouze částečně jen tady Jarda a ten kolega z laborky. Moje paní o tom nemá ani páru, takže bych vás oba prosil, abyste si před ní nepouštěli pusu na špacír – jen by ji mrzelo, že jsem se kvůli ní musel na tu sviňárnu vykašlat.“

To jsme starému pánovi oba svatosvatě slíbili a já jsem se zeptal: „A teď prosím vysvětli, co tak zavánějícího jsi vlastně rozhrábl?“

Franta se pohodlně usadil a začal vyprávět: „Celá tahle historie začíná vlastně někdy po válce. Starý Römer (mimochodem, narodil se někdy kolem roku 1930 a ve Vídni uvidíš, že na svá léta vůbec nevypadá) byl tehdy mladý kluk a syn známého a úctyhodného brněnského starožitníka, který byl jako Rakušan, co se za války přihlásil k Říši, po válce i s rodinou odsunutý z Československa. Usadil se ve Vídni. Nakonec si tam otevřel ono starožitnictví v Heiligenstadtu, které navštívíš a kde teď prodává jeho syn, tedy pro nás „starý Römer“. Uvolněný obchod v Brně dostal za své údajné odbojářské zásluhy, o kterých však je dle mých vědomostí možno úspěšně pochybovat, jistý kunsthistorik jménem Poláček, což je jméno, které je ti jistě známé.“

Skočil jsem Frantovi do řeči: „Nemluvíš snad o Jaroslavovi Poláčkovi, rovněž úctyhodném starožitníkovi a předním členovi brněnském i celostátním Demokratické liberální strany? Ten má ale sotva padesát – no jo, to musí být syn toho tvého Poláčka.“

Franta přisvědčil: „Přesně tak. Syn se jmenuje po tatíkovi – Jaroslav. Poláček starší měl ono starožitnictví na České – dnes se vznešeně jmenuje „Ars antiqua“ tedy „Staré umění“ napřed v národní správě, pak si nějak přes své známosti vyřídil, že je dostal do vlastnictví. Potom byl obchod znárodněný, ale z Poláčka se mezitím stal kovaný člen KSČ, ve svém obchodě se stal odpovědným vedoucím a kromě toho šéfoval jakési komisi přes památky dokonce na Krajském výboru KSČ v Brně. A pokud si vzpomenu na své policajtské začátky, tak už tehdy se šířily zvěsti, že všechno kolem kšeftů tohoto podniku není zrovna košer. No a někdy kolem roku 1980 přebírá žezlo Poláček syn, který po vzoru otce vystudoval rovněž kunsthistorii a posléze přebral jako vedoucí „rodinný“ obchod. Synátor už tehdy pravděpodobně zavětřil, kam bude tahle země směřovat, a tak nikdy do KSČ nevstoupil, ale měl se soudruhy ty nejlepší vztahy – třeba po ukončení studia se dostal na půlroční stáž do Britského muzea – to v sedmdesátých a osmdesátých letech rozhodně normální nebylo.

No a v druhé polovině osmdesátých let jsem na Poláčka syna narazil poprvé jako policajt, tedy pardon, tehdy ještě jako příslušník VB. Už jsem pracoval ve skupině, která se specializovala na krádeže a pašování uměleckých děl. Tehdy se začaly množit, i když s dneškem to bylo nesrovnatelné, krádeže v kostelích. Jeden drobný zlodějíček, kterého jsme chytili, začal mluvit, protože jeho žena čekala malé a on nechtěl vidět růst svého potomka z kriminálu. Díky svědectví tohoto týpka jsme se dostali přes pár prostředníků až k našemu expertu Poláčkovi. Už jsme na něj měli zatykač, když nám naše pátrání zarazil šéf – dostal, jak nám sdělil, „decentní upozornění“ z I. Správy StB, tedy z rozvědky, že Poláček je jejich významný spolupracovník a „spolupracuje na důležité akci“, která už probíhá delší dobu.“

Poněkud pitomě jsem se zeptal: „A co bylo dál?“

„Co by bylo,“ ušklíbl se Franta, „případ jsme zabalili a já jsem v duchu přemýšlel, jestli to tak skutečně bylo nebo jestli šlo o špinavé kšefty s památkami, které se konaly pod patronátem, či za spolupráce naší drahé rozvědky. Nicméně tehdy jsme už také narazili na milého pana Römera z Vídně. Při prověřování Poláčkových kšeftů jsme zjistili, že značnou část svých obchodů s kapitalistickou cizinou realizoval prostřednictvím tohoto ctěného vídeňského obchodníka – no holt asi vzpomínky na rodinný obchod toho Vídeňáka stále pronásledovaly.“

Franta si labužnicky přihnul piva a pokračoval ve vyprávění: „To, co jsem tady až doteď líčil, byl jen takový úvod, abys lépe pochopil, s kým máš tu čest. Asi rok poté, co jsme nechali Poláčka poprvé být, přišel listopad 1989, komunistická vláda se odporoučela a nastala nová éra s novými kádry. A tady začal raketový vzestup Jaroslava Poláčka syna. Okamžitě v sobě objevil hrdinného a energického bojovníka proti starým pořádkům, začal se angažovat v Občanském fóru, a to nejprve v Brně. Později se z něho stalo cosi jako spojka brněnského fóra v Praze a vybudoval si tak pevnou pozici, že se dostal hned do prvního porevolučního parlamentu. No a po rozpadu Občanského fóra se jal hned spoluzakládat Demokratickou liberální stranu a nepřetržitě až do dneška je v jejím předsednictvu, zároveň je také poslancem parlamentu. Pár roků byl také tady v Brně stranickým předsedou tady a teď už je nějakou dobu spokojeným brněnským místopředsedou DLS. Můj pocit z toho pána je ten, že se snaží dostat na dostatečně vlivné pozice, aby z nich mohl prosazovat svoje zájmy, zároveň ale, aby nebyl tak úplně na očích.“

Trochu nervózně jsem poposedl. „Zatím to spíš vypadá jako výuka politologie a historie. Moje přirozená a doposud alespoň částečně svěží inteligence mi však napovídá, že tenhle pan úctyhodný politik, služebník státu a obchodník by mohl mít něco společného se sv. Pavlem z Petrova.“

Franta si dal se zamručením další hluboký lok piva, jak mu z toho projevu vyschlo v krku, a přikývl. „Přesně tak. Tato část Poláčkovy životní pouti však alespoň pro mě začala krátce po tvém odchodu od policie. Starožitnictví pana Poláčka utěšeně vzkvétalo, zvláště poté, co je v restituci dostal zpět. Navíc získal do svého vlastnictví ještě další zavedené starožitnictví v Králově Poli. Samozřejmě pokračovala i úspěšná spolupráce s panem Römerem z Vídně. No a tehdy se začaly geometrickou řadou množit vykrádačky v kostelích, které nebyly pravda dost často nijak extra zabezpečené. V mnoha případech šlo tak vykradení daného kostela jako po másle. Právě do téhle série krádeží spadá i svatý Pavel z petrovské katedrály. Dnes už je to se zabezpečením církevních památek podstatně lepší, ale bohužel už je toho také podstatně méně k ukradení. A protože tenkrát jihomoravského policejního ředitele chytil záchvat aktivity, byl založen tým pojmenovaný vskutku originálně, jak už tomu u policie bývá. Tým byl totiž pojmenován „Svatý“ a jeho členové měli všechny ty vykrádačky urychleně, jak jinak, že ano, vyšetřit, no a mě do něj pochopitelně šoupli také.“

Ironicky jsem poznamenal: „Jistěže, ale ne jako šéfa.“

Franta se opět zašklebil: „Já tam byl, vole, na práci. Na žvanění a vymýšlení koncepcí byly jiné kádry.“

Pomalu mi začínalo svítat, kam celá ta historie směřuje:

„A kde nastal zádrhel, který se jistě objevil a nejspíš zase v souvislosti s úctyhodným panem Poláčkem?“

„Nejprve jediné, co jsme mohli potvrdit, bylo to, že kostely někdo vykrádá a že také dobře ví, co má ukrást. Mizely vždy ty nejcennější kousky. Jinak řečeno, nemohla to být práce nějakých obyčejných a nevzdělaných zlodějíčků. Celé to musel řídit někdo, kdo měl nejen přehled o tom, co a kde je cenného, ale také věděl, jak ty věci prodat. Nic z těch kradených věcí jsme totiž neobjevili. Člověka muselo samozřejmě napadnout, že ty ukradené cennosti, mezi které patřil mimochodem také tvůj sv. Pavel, mířily rovnou do zahraničí. Celníci samozřejmě dostali echo, avšak také nic neobjevili. No a pak po nějaké době mi volal Ferda Novák. Ten byl původním povoláním špičkový kasař, jehož slibně se rozvíjející kariéru zarazila válka. Po osvobození se ještě chvíli otevíráním trezorů živil. Pak ho podrazil parťák, Ferda vyfasoval asi sedm let natvrdo a po opuštění kriminálu to s ním bylo jak v románu. Našla si ho taková rázná a pořádná ženská, které na něm imponovalo, jak dokázal vzít za práci, což tedy ano, a která si jej už pohlídala, aby se živil řádně jako soustružník v jedné fabrice tady v Brně. Jenže někdy koncem šedesátých let si ho našli bývalí kumpáni, vyhrožovali jeho paní a chtěli jej donutit, aby vykradl jakýsi obchod. On jednoho z těch týpků přetáhl francouzákem, ale poněkud víc, než bylo pro zdraví toho gaunera prospěšné. Ferdovi tak hrozilo, vzhledem k jeho minulosti, že se za těžké ublížení na těle dostane znovu do kriminálu, a k tomu jako recidivista na pěkných pár let. Já byl tehdy ještě mladý kriminalista plný ideálů, bylo mi ho líto, a tak jsem celou záležitost se státním zástupcem (tehdy vlastně ještě prokurátorem) urovnal a Ferda vyfasoval jen symbolickou podmínku. Byl mi od té doby vděčný, a pokud se mu z galerky doneslo něco, co by mě mohlo zajímat, tak mi to řekl.“

Nedočkavě jsem Frantu přerušil: „Zřejmě se blížíme k panu Poláčkovi.“

Přikývnul. „Přesně tak. Ferda, který věděl, že jdeme po těch vykrádačkách kostelů, se totiž v hospodě potkal s nějakým Rudolfem Vohnoutkou, což byl jeho starý známý a ten si mu, už notně pod parou, stěžoval na mladšího bratra Radka, který pracoval jako řidič u firmy Ars antiqua a téměř denně se tak stýkal s milým panem Poláčkem. Radek se údajně nějak domákl, že Poláček organizuje ilegální vývoz starožitností do ciziny. To vše měl provozovat s pomocí několika politiků, kteří měli věci údajně vozit při služebních cestách do zahraničí ve svých diplomatických zavazadlech. Tomu Vohnoutkovi byly Poláčkovy kšefty samozřejmě šumafuk, měl však strach o bratra, který na tom hodlal údajně ‚něco trhnout‘.“

Iluze o našich porevolučních politicích jsem už dávno ztratil, ale tohle mě přece jen poněkud udivilo. „Počkej, to myslíš vážně? To zní už jako hodně přitažené za vlasy.“

A já dodal: „A to vaše sledování asi tak úplně bez výsledku nebylo.“

Jo, mohla to být náhoda, ale bylo mi jasné, že milého pana Poláčka můžeme očistit nebo obvinit jedině tehdy, když to začneme normálně vyšetřovat a nasadíme na něj celodenní sledovačku, telefonní odposlech a důkladně proklepneme jeho finance.“

Zeptal jsem se: „Takže jsi šel za šéfem?“

Dodal jsem: „A jak vím ze sdělovacích prostředků, pan Poláček se vesele věnuje jak politice, tak i starožitnostem vesele dál.“

6.

„Na policii jste byla?“ zeptal jsem se.

7.

8.

„Na to má právo?“

9.

10.

11.