František Niedl

DOTEK ZLA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2015, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015, 2022

ISBN 978-80-243-7048-4 (epub)

ISBN 978-80-243-7049-1 (mobi)

1

Na některých vrcholcích hor a v údolích, kam zasvitlo slunce zatím jen sporadicky, ležel ještě sníh, ale do ulic a na střechy domů městečka Washburn ležícího na břehu Lake Superior (Hořejší jezero), jednoho z Velkých jezer, rozkládajících se mezi Spojenými státy a Kanadou, se sluneční paprsky opíraly s dravostí, jakou s sebou jaro někdy přináší.

Před svým obchůdkem s indiánskými artefakty seděla Kate Wasabi a vyhřívala se na slunci. Na zákazníky bylo ještě příliš brzy, protože hlavní turistická sezona ještě nenastala. Dva tři lidé se sice během dne zastavili, ale to ještě neznamenalo, že by si všichni něco koupili. Kate mohla zrovna tak v poklidu odpočívat v bytě nad svým krámkem nebo se věnovat něčemu úplně jinému a krámek otevřít třeba až za měsíc – vyšlo by to nastejno. Ale ona nechtěla. Sedět před krámkem patřilo už po léta k jejímu způsobu života – pokud ovšem nemrzlo a nelilo. Jako někdejší příslušnice indiánského kmene sice už nežila, stejně tak jako už dávno většina ostatních, tradičním kmenovým životem, nicméně takto se aspoň částečně cítila, že je blíž přírodě. Mezi stěnami domů měla pocit, jako by byla ve vězení, a především takto mohla prohodit pár slov s každým, kdo prošel kolem. Ovšem že pouze s tím, kdo o takový rozhovor stál. Ale i ti ostatní Kate aspoň pozdravili. Byla takovým místním maskotem pro štěstí a nikdo si to nechtěl rozházet se zlými indiánskými duchy.

„Abyste se příliš neopálila, Kate!“ zastavil se u ní William Geg, místní pošťák. Sám byl černý jako bota, a tak jeho poznámka nepostrádala na pikantnosti. Na druhou stranu – protože se takto a podobně častovali už řadu let – nejednalo se o nic neobvyklého a originálního.

„Jak se tak dívám, Willi, vy už jste to přehnal,“ uchechtla se Kate.

„Ale kdežpak, to mám už od narození. To když na mě moji rodiče zadělávali, dělali to tak dobře, že Bůh od nich nestačil odtrhnout pohled. A jak sype na každé takové konání barvu, tak to, kolik jí má mít ten, co se narodí, u mě trochu přehnal.“

„Ale že vám není hanba, Willi,“ kárala pošťáka naoko Kate, ale přitom se srdečně pochechtávala. S tím Willim si vždycky dobře poklábosili a byla ráda, když se u ní zastavil.

„Tak já už jedu, Kate, dneska toho mám nějak moc. Porouchalo se jim auto, poštu přivezli pozdě, a já abych to doháněl na kole. Tak se mějte!“ zamával té staré indiánce a vyhoupl se do sedla. Už za jízdy se otočil a strnul. „Auto, Kate!“ zavolal.

„To by vám měli dát místo toho vašeho kola, byl byste rychlejší. Ale já, já už si ho kupovat nebudu. Mám špatné oči!“

„Auto!“ Willi ukázal rukou znovu za sebe, ale jak se otáčel, ztratil rovnováhu a i s kolem se svalil na silnici. Malý plastový kontejner, který měl upevněný na nosiči, se otevřel a z něho se vysypala veškerá pošta.

„Ale, Willi, co to děláte?!“ upřela Kate na pošťáka svůj pohled a zároveň se snažila vstát z dřevěného křesílka, které měla postavené před svým krámkem. Ale to se jí hned nepodařilo, jelikož se dlouhým vysedáváním rozložilo i její pozadí, takže teď bylo dobře zapasované mezi opěradly toho památečního kusu nábytku. A to se jí stalo osudným.

Mírně svažitou ulicí od jídelny U Volského oka se k ní nejdříve zvolna, postupně však se stále větší rychlostí blížil pozpátku jedoucí pick-up bez řidiče. Teprve v poslední chvíli si ho Katy všimla, stejně jako toho, že jeho dráha směřuje přímo na ni. Strnula a vzápětí si uvědomila, že jakýkoliv pokus vyprostit své pozadí z křesílka je už zbytečný. Smířila se s tou skutečností se stoickým klidem, jak byli zvyklí příslušníci jejího národa po celé generace. Náraz vmáčkl Kate do výlohy jejího krámku. Útěchou mohlo být, že smrt nastala téměř okamžitě…

Na jinak ospalou ulici se začali sbíhat lidé, které zburcovala rána při nárazu auta a tříštící se sklo výlohy. Někdo zřejmě zatelefonoval do šerifovy kanceláře a krátce nato byla slyšet siréna, ohlašující příjezd mužů zákona. Ford v hnědé barvě, s bílými pruhy na bocích a znaky s šerifskými hvězdami na dveřích zastavil jen kousek od havarovaného vozu. Vystoupil z něj starší vysoký muž s šedivými vlasy, a když se narovnal, nasadil si klobouk. Z druhých dveří vystoupil jeho zástupce, který byl zhruba o dvacet let mladší. Pak začala rutinní policejní práce. Přijelo druhé policejní auto s dalším zástupcem a technikem. Sanitka, která přijížděla z nemocnice Memorial Medical Center z Ashlandu, jela též se zapnutým majáčkem a se sirénou, ale po zevrubné prohlídce Kate Wasabi bylo zřejmé, že spěchali zbytečně. A tak šerif přivolal koronera.

„Já to všechno viděl,“ přihlásil se William Geg, který se po předešlém šoku už stačil vzpamatovat, dokonce posbíral veškerou rozsypanou poštu a pečlivě ji uložil na původní místo.

„To je dobře, Willi,“ řekl šerif Harry Garet spokojeně, „protože svědků není nikdy dost.“ Pak si vyslechl pošťákovo hlášení. „Viděl jste to všechno od začátku?“ zeptal se Gega.

„Jak to myslíte, šerife?“

„No, jestli jste viděl, jak se to auto rozjíždělo a tak.“

„No, to ne, šerife. Chvíli jsme si s Kate povídali, já pak vsedl na kolo, ale ještě jsem se otočil. A teprve tehdá jsem uviděl, jak to auto sjíždí pozpátku ze svahu přímo na Katy. Stihnul jsem na ni zavolat: ‚Auto!‘, ale ona mě nepochopila a řekla mi, že špatně vidí a auto že si na starý kolena už kupovat nebude. Já jsem při tom spadnul z kola a pak už jsem slyšel jenom tu strašnou ránu.“

„Díky, Willi,“ odpověděl mu šerif. „To by zatím stačilo. Pak ještě zajdete do mé kanceláře k sepsání vaší výpovědi do protokolu.“

K šerifovi mezitím přistoupil jeho pomocník, který předtím cosi kutil u počítače ve služebním voze. Něco mu tlumeným hlasem sdělil a šerif jen souhlasně pokýval hlavou.

Davem přihlížejících se prodral ramenatý, šlachovitý muž v džínech a kostkované košili, kterému mohlo být tak kolem pětadvaceti let. „To je moje auto, šerife,“ řekl nervózním hlasem.

„Já vím, Treve, právě to zjistil můj pomocník. Ale je dobře, že ses přihlásil sám, bude k tomu přihlédnuto. Co se stalo? Nezabrzdil jsi?“

„To je vyloučené, šerife. Vždycky zabrzdím. A páka řazení byla v poloze na parkování.“

„Tak se pojď podívat,“ šerif položil svou ruku na rameno Trevise Wahlberga. Dovedl ho k jeho vozu a spolu s ním se naklonil, aby se podívali do otevřeného bočního okénka.

„To není možné,“ vydechl Trevis. Ruční brzda byla odbrzděná a řadicí páka byla v poloze na volnoběh.

„Kolik jsi toho dneska vypil, Treve?“

„Dvě třetinky piva k obědu U Volského oka. A předtím jen nějaké kafe k snídani.“

„Dobře. Ve tvém zájmu bude podrobit se odběru krve, který prokáže, že mluvíš pravdu. Když se ze svědeckých výpovědí potvrdí, žes ty piva vypil až U Volského oka po zaparkování tvého vozu, bude to v tvůj prospěch. Nicméně, Katy Wasabi je prokazatelně mrtvá, s tím nikdo nic nenadělá. A mezi námi,“ šerif se naklonil k Trevisovi, „skutečnost, že tvůj bratr Greg zabil autem člověka, od nehody ujel a musel si za to odpykat trest, nebude pro tebe zrovna něco, co by ti v očích veřejnosti prospělo.“

„Ale Greg to neudělal, někdo to na něj ušil.“

„A tvoje auto nezabilo Katy Wasabi. Hele, Treve, nic proti tobě nemám, jsi docela slušnej kluk a s tvým tátou jsme bývali dobří přátelé, než se to… však víš. Ale tohle nevypadá dobře. Teď pojedeš se mnou do mé kanceláře a myslím, že bys měl zavolat svýmu právníkovi, než se pustíme do sepisování protokolu. Nechci, aby později někdo u soudu prohlašoval, že jsi podepsal něco, co tě někdo donutil prohlásit.“

2

Natáčení se o pár dní zpozdilo, jelikož zcela mimo plán začal poletovat sníh. Ne příliš, ale v záběrech být neměl. Bylo jaro, a jak místní tvrdili, zima nestála za nic, byla taková nijaká, a nikdo nepočítal s tím, že by sníh mohl přijít zrovna teď. Ale jak říkávala Dabertova babička – to jenom svatý Petr vymetá z nebe zbytky sněhu, aby tam byl do nového sněhu na příští rok pořádek.

Ale ten den už se zase natáčelo. Náplavka pod Rašínovým nábřežím byla uzavřena pro běžný provoz a vyhrazena filmařům. Společnost Columbia zde natáčela mysteriózní thriller, v němž se měla prolínat současnost s rudolfínskou dobou. Dabert si nebyl jist, zdali je to to pravé. Navíc, když ze scénáře vytušil, že do počínání hlavních aktérů mají být vloženy prvky melodramatu. Ale to nebyl jeho problém, protože se netočilo za jeho peníze, a hoši od Columbie jistě vědí, co dělají. A kdo ví, třeba ten film bude na Oscara anebo hned na několik.

Nebylo zrovna teplo a on se právě rozhodoval, jestli si nemá zajít do bistra umístěného též na Náplavce, které teď bylo plně k dispozici filmařům, na něco ostřejšího nebo aspoň horkého, protože nebylo jisté, kdy natáčení téhle sekvence skončí – protože to nebylo jisté nikdy. Udělal prvních pár kroků, když za sebou uslyšel hlas, a jak si vzápětí uvědomil, hlas jemu ne zcela neznámý.

„Tak tebe bych tady nečekala.“

Otočil se. „No to mě teda podrž,“ ujelo mu. Neznělo to zrovna radostně, ale ani ne odtažitě. Znělo to prostě tak, jako když člověk narazí na někoho, koho rozhodně nečekal. „Mišel… tedy promiň, Tereza Pfeiferová, hvězda pražské kriminálky.“

„To je všechno?“

„Jistěže ne,“ Dabert k ní přistoupil, a když ji chtěl políbit na ústa, uhnula a nastavila mu jenom tvář.

„No to už je lepší. Patříš k nim?“ ukázala na filmaře.

„Vzdáleně.“

„Jako poradce?“

„Ne, ti mají svých dost. A stejně bych asi vyletěl z kůže nad jejich filmařským pojetím bezpečnosti. To víš, na plátně to musí vypadat zajímavě, skutečnost bývá trochu jiná. Což mě přivádí na otázku vztahující se ke tvé přítomnosti zde. Někoho tu podřízli, nebo se k tomu někdo chystá? A místní policie dostala hlášku?“

„Ne. Jsem tu jako technická podpora. A pokud se chystáš položit mi otázku, zdali jsem pořád ještě u policie – odpověď zní: ano. Ale nějaký ten melouch bokem se vždycky hodí, protože náš stát se v placení policajtů zrovna nepředá.“

„Myslel jsem, že už budeš nejmíň kriminálním radou…“

„Myslím, že jsi nezapomněl na to, že nejsem žádný řiťolez. Ale abych tě uspokojila, komisařkou jsem sice zůstala, ale z nadporučíka se stal kapitán. Ale to jenom proto, že už jsem měla na to povýšení nárok a oni věděli, že když se naseru a seknu jim s tím, tak že by mě potom už nepřemluvili, abych vzala výpověď zpátky.“

Tereza byla pořád pěkná a přitažlivá žena. Vždyť jí nebylo víc než pětatřicet. Kopance od života a policejní práce jí sice přidaly pár drobných vrásek kolem očí, ale kdyby si ji vzaly do práce vizážistky, mohla by bez uzardění sednout do křesla moderátorky televizních zpráv.

Dabert položil Pfeiferové ruku na rameno. „Což kdybychom si zašli támhle do toho bufáče na grog? Pokud ti tvé povinnosti…“

„Na mé povinnosti se neohlížej. Pokud si vzpomínám, ty ses nikdy na nic stejně moc neohlížel. A jestli si myslíš, že to všechno spraví jeden grog…“

„Tak si dáme dva.“

Před bistrem byla polootevřená předzahrádka, tak se usadili tam. Za zády měli plynový zářič, který dokázal venkovní teplotu o několik stupňů zvednout.

Když servírka donesla objednané, pokračovala Tereza s ostnem výčitky v hlase. Ale ten osten zase nebyl až tak příliš ostrý. „Díky za pozvání na Riviéru.“

„Říkal jsem ti přece, že můžeš přijet, kdy se ti zachce.“

„Nejsem zvyklá nutit se někam bez pozvání. Už vidím tu scénu. Vcházím do domu, ale nikoho nemůžu najít. Až z jedné místnosti uslyším podivné zvuky, jako když někdo bojuje o život. Snažím se pomoct, rozrazím dveře… a strnu. Na posteli, jelikož se jedná o ložnici, obdělává Michal Dabert jednu ze svých obětí. Otočí se a se zářivým úsměvem mi řekne: ‚Udělej si pohodlí v salonu, miláčku, jen co budu hotov, budu se ti věnovat.‘ Ovšem to by řekl jen v tom lepším případě. V tom horším by mě rovnou vyhodil z té jeho vily snů nad Středozemním mořem.“

„Je to trochu jinak.“

„A jak?“

Mohl by žvanit a vymýšlet si, ale Tereza nebyla žádná husa, a také by to nebylo pěkné. Koneckonců nic si neslíbili a žádný z nich neudělal ten příslovečný první krok, aby navázali na to, co tady v Praze před nějakým časem spolu prožili. Kromě toho on ten krok neměl v úmyslu udělat nikdy. Ne konkrétně kvůli ní, ale proto, že se nikdy nevracel zpátky a velmi nerad propojoval různá prostředí a lidi v nich žijící. Nejdřív to sloužilo především k zametání stop, později se z toho stal zvyk.

„Už tam nebydlím,“ začal.

„Proč? Pokud si pamatuji z tvého kusého a skoupého vyprávění, řekla bych, že se jednalo o místo snů.“

„To je pravda. Ale tím domem prošlo zlo. Nemělo to nic společného s mojí někdejší prací…“

„Někdejší?“

„Už jsem na penzi.“

„Tomu nevěřím. Vždyť ti bylo teprve nějakých pětačtyřicet let. A i kdyby ti bylo pětašedesát, lidé jako ty se nedokážou nikdy zbavit toho, co je spojuje s jejich předešlým životem. Ale promiň. Říkal jsi, že to nemělo nic společného s tvojí bývalou prací. Tak s čím?“

„Jeden vyšinutý snoubenec tam zabil moji sousedku, jinak dobrou přítelkyni, kterou si spletl s někým úplně jiným, o kom si myslel, že je tam a že je moje milenka.“

„To je jako ze špatného krváku. A přestože se živím kriminalistikou, nějak se v tom neorientuji. Takže ta jeho snoubenka tam vlastně vůbec nikdy nebyla?“

„V té době už ne.“

„Takže předtím ano.“

„Jo, předtím ano. Ale já ji tam nepozval, a že je zasnoubená, to jsem také nevěděl. Utekla z domova a uchýlila se ke mně. Před pár lety jsem jí zachránil život a tak jaksi…“

„Ó, to chápu. Mně kdybys zachránil život, tak bych taky jaksi… Ale jistě to mělo ještě pokračování. Jakým způsobem jsi ho zabil?“

„Vůbec jsem nevěděl, o koho se jedná. Pak mě pozval můj přítel a někdejší šéf Jean-Pier de Blanc na Vánoce na svůj zámek Le Rouget. A tam jsem se s tím člověkem teprve poprvé setkal.“

„Takže se jednalo o šéfovu dceru. Teď to začíná být teprve romantické. Tak řekneš mi konečně, jak jsi ho zabil?“

Dabert objednal ještě dva grogy, nabídl Pfeiferové cigaretu a sám si také zapálil. Chvíli se díval na hemžení filmařů a nabyl dojmu, že pro dnešek budou asi balit. Což kvitoval s povděkem. Pak se podíval zpátky na Pfeiferovou.

„Vůbec jsem ho nezabil. Byl to chudák, i když poněkud nebezpečný. A v tom svém zabíjení byl rozhodnutý pokračovat i o Vánocích. Dokonce mi zastřelil zrcadlo v mém pokoji, protože si myslel, že jsem to já. Ale jednalo se jen o odraz. Tak jsem mu nacpal potajmu žvejkačku do hlavně pistole a nechal to na něm.“

„A?“

„Přežil to. Ale že by se stal tváří roku v soutěži o nejpřitažlivějšího muže, to bych tvrdit nemohl.“

„Já vždycky říkala, že jsi dobrák.“

„Podívej, byla to jeho volba. A když už chce někdo používat zbraň na zabíjení lidí, měl by si aspoň před jejím použitím zkontrolovat, v jakém je stavu. Co syn?“ změnil Dabert bez varování téma.

„Jistě, Tomáš. Ten byl také jedním z důvodů, proč jsem se ti neozvala. Nové ženě mýho bejvalýho začal překážet a nakonec i jeho otec došel k názoru, že se bez něho obejde. Sociálka neměla námitek a soud ho přiřkl zpátky do mé péče. Není to zrovna lehké, při té mojí práci, ale…“

Dabertovi zazvonil telefon. Chvíli pokyvoval hlavou a pak promluvil anglicky. „Jo, ohřívám se tady v tom bistru na nábřeží. Jistě, objednám ti grog.“

Pfeiferová zamáčkla cigaretu. „Asi bych se měla zvednout.“

„Chvátáš?“

„To zrovna ne…“

Ještě chvíli si povídali, když se před bistrem objevila Joan Hartingová a Chris Hamond, hlavní představitelé filmu, odlíčeni a v civilu. Hamond byl v půli cesty mezi padesátkou a šedesátkou, nevypadal sice ani mladší, ani starší, ale za svůj věk se nemusel vůbec stydět, protože davy mužů by daly bůhvíco, kdyby si mohly pětapadesátku tak důstojně nést. Hamondovi sice vlasy z přední půlky temene hlavy zmizely někam do nenávratna a zbytek měl ostříhaný mašinkou na velmi krátko, ale mohl si to dovolit, protože lebku měl velmi pěkně tvarovanou. Byl dost často obsazován do rolí ostrých hochů, ale dokázal se úspěšně a přesvědčivě položit do rolí v úplně jiných rovinách. Byl dvakrát rozvedený, a pro ženy různého věku byl vyhledávanou lovnou kořistí. Dlužno dodat, že většina z nich se k němu nedostala blíž než na okraj bezpečnostního perimetru, který si stanovil.

Joan Hartingová se sklonila k Dabertovi a políbila ho na tvář. „Představíš nás?“ zeptala se.

Dabert vstal a kývl Chrisovi na uvítanou. Pak oběma představil Terezu. A ta se, až na pár zdvořilostních slov, jen dívala.

„Říkal jsi, Mikeu,“ začala Joan s úsměvem, „žes tu dlouho nebyl. A sotva mi zmizíš z očí, už máš důvěrnou známost s místní kráskou.“

„S Terezou jsme tady v Praze pracovali na jednom společném případu.“

„Jenom na případu?“

„Ne. Byli jsme si poměrně dost blízcí, a kdybych nemusel odjet… kdo ví. Ale jestli ses chtěla zeptat na to, jestli jsme spolu spali, tak musím po pravdě říct, že ano.“ To byla dost ostrá odpověď, ale když už Joan vytáhla takové otázky na veřejnosti, zasloužila si takovou odpověď.

Joan se kousla do rtu, Tereza se podívala na Daberta s povděkem, že se nepokusil zaplétat do nějakých trapných výmluv, které by urážely oba dva. Hamond zvedl palec a na Daberta se zašklebil. „Co kdybychom si konečně sedli, Joan, a dali si taky to, co tu tak hezky voní.“ Když se tak stalo, podíval se se zájmem na Terezu. „Tedy, Thereso, zaujala jste mě,“ řekl.

„Kolikátá jsem dneska v pořadí?“

„Tak jsem to nemyslel, i když… teď to bude vypadat blbě… ale co. Zaujalo mě, že kromě toho, že jste krásná žena, jste ještě policistka.“

„Je komisařka u kriminální policie v hodnosti kapitána,“ upřesnil Dabert.

„No páni! To byste mě mohla něco přiučit,“ řekl Hamond obdivně. „Já totiž tyhle role dost často hraju a rada odborníka přijde vždycky vhod.“

„Ta práce není tak atraktivní, jak potom vypadá ve filmu,“ odpověděla Tereza trochu neobratnou angličtinou, ale angličtina to byla.

Konverzace pokračovala ještě asi čtvrt hodiny a pak se Hamond vytasil s nápadem, že by si mohli všichni čtyři vyrazit večer na večeři. Po krátkém dohadování všichni souhlasili, jen Tereza si dala podmínku, že si musí nejdřív zajistit hlídání chlapce. Ale bylo na ní vidět, že by si tu večeři jen nerada nechala ujít. Při odchodu se přitočila k Dabertovi a nenápadně mu zašeptala: „Ty opravdu nejsi žádný troškař. Stát se milencem Joan Hartingové, to už je pro bývalého příslušníka Cizinecké legie dost velký skok.“

„Já za to nemůžu.“

Tereza si odfrkla. „O tom mi budeš muset ještě vyprávět.“

Když si Joan sedla s Dabertem do taxíku, spustila, sotva se vůz rozjel. „Byla to hloupá otázka, promiň.“

„A moje odpověď byla ještě hloupější. Mír?“

Přitiskla se k němu a políbila ho pod ušní lalůček. „Je to zajímavá žena, ta Theresa,“ zašeptala mu do ucha.

„Jo, to tedy je. A dobře střílí. Tak na to nezapomínej.“ Za tu poznámku dostal od Joan pěstí do žeber.

3

Když o tři hodiny později vystupovali před Knížecím dvorem z taxíku, dorazil téměř vzápětí Mercedes třídy S v prodloužené verzi. Od volantu vyskočil šofér, oběhl auto a otevřel zadní dveře. Nejdříve vystoupil Hamond a pak pomohl z auta Tereze. Dabert by ji téměř nepoznal. Na sobě měla společenský kalhotový kostým tmavé barvy a… byla nalíčená, i když jen jemně. O to víc byly zvýrazněny přirozené linie jejího obličeje.

Restaurace byla zaplněná sotva z poloviny. Ale nikdo ani nečekal, že v zařízení, kde večeře pro čtyři stojí zhruba měsíční plat průměrného českého občana, bude narváno a u nálevního pultu budou stát ještě štamgasti, na které se nedostalo místo, s půllitry v rukou. Následovalo přivítání od obsluhujícího personálu, kdy jeden číšník se servírkou se starali o pokrmy a další o nápoje.

„Vytáhl jsem z Theresy,“ začal Hamond po aperitivu a předkrmu, „že jste tu zažili pár společných horkých chvil. I když jsem z ní musel každé slovo páčit. Ne že by jí scházela slovní zásoba, ale spíš je to tím, že ta slova nechce používat.“

Dabert zabručel něco neurčitého, ale k Hamondovi se přidala i Joan. „Bylo to tehdy, když jsi sem přijel kvůli svému synovi?“

„Bylo toho nakonec o něco víc, ale s Mišel jsme to zvládli.“

„S Mišel?“ podivil se Hamond. „Nerozumím.“

„Jenom přezdívka, kterou ona nemá ráda. Jmenuje se přeci Pfeiferová,“ upřesnil Dabert.

„Ale jistě!“ plácl se Hamond přes čelo. „Ta jména jsou sice stejná, ale Theresa je hezčí.“

Všichni se zasmáli.

„To je znakem všech policejních služeben, ale i kriminálních ústředen, že pro nedostatek fantazie si někteří z jejich osazenstev libují v legráckách poněkud úpadkových a přidělování přezdívek k nim patří,“ pronesla Tereza. „A tenhle člověk,“ ukázala na Daberta, „mi ze začátku taky dost pil krev. Když jsme ho například zatkli, dožadoval se třeba v průběhu výslechu odchodu na toaletu, a když jsme mu to nechtěli umožnit, vyhrožoval, že se vymočí přímo ve výslechové místnosti.“

„Jo, to já už jsem ve filmu taky takhle vyhrožoval a jen si přeju, abych to mohl jednou doopravdy udělat,“ podotkl Hamond.

„Vy jste ho tady taky zatkli?“ zeptala se Joan s neskrývaným zájmem.

„Myslím, že několikrát,“ odpověděla jí Tereza. „Ale říkala jste taky. To znamená, že…“

„U nás ho taky párkrát zatkli, a dokonce mlátili, viď, Mikeu,“ usmála se Joan na Daberta něžně.

„Což mě přivádí na otázku,“ pokračovala Tereza, „jak vy dva jste se k sobě dostali? Pokud to tedy není tajné.“

„Ale vůbec ne. Byla to vlastně náhoda. Ale na nich se točí svět. I když musím přiznat, že té náhodě trochu napomohla moje bývalá tchyně, protože o mě měla strach.“

„To bylo od ní hezké, protože bývalé tchyně se většinou příliš nestarají o blaho svých bývalých snach,“ řekla Tereza poněkud trpce.

„Je to trochu jinak. Můj bývalý muž byl zavražděn a s jeho matkou Elis Stenfordovou máme opravdu hezký vztah.“

„To jsem nevěděla, že byl váš muž zavražděn,“ vydechla Tereza.

„Donedávna ani já, i když to Elis pořád tvrdila. Až přišel tady ten,“ Joan ukázala na Daberta, „a vrahy vypátral.“

„Takže jste si ho v podstatě najala.“

„Ne, ne. To zase Elis. Ale řekni to ty, Mikeu,“ vybídla Joan Daberta, „ty jsi byl u toho, na rozdíl ode mne, od samého začátku.“

„Dostal jsem se na západní pobřeží a sháněl ubytování s výhledem na moře, což není zase tak jednoduché.“

„To můžu potvrdit,“ poznamenal Hamond.

„No, nebudu to rozvádět, ale byla v tom jedna realitní agentura a zase Elis. Bála se o Joan, ale ta odmítala nějakou zjevnou ochranu. Elis je velice činorodá dáma a získala si na mne reference od samotného Jean-Piera de Blanca. No a já, nic netuše, získal podnájem snů v domku pro hosty v sídle slavné Joan Hartingové. A opravdu s výhledem na Tichý oceán. A pak si ten příběh už začal žít vlastním životem.“

„Jak z červené knihovny. To by se snad ani nedalo natočit, Chrisi,“ Tereza se podívala na Hamonda. „Nebo ano?“

„Ale jistěže ano. A byl by to, myslím, docela dobrý film, kdyby to dostal do ruky dobrý scénárista a režisér. Což jste neviděla, Thereso, Osobního strážce s mým kamarádem Kevinem Costnerem? Jedno oko by nezůstalo suché.“

Bylo po večeři a společnost se nacházela v příjemně uvolněné náladě, třecí plochy byly obroušeny a Chris Hamond navrhl, že by se mohli přesunout někam, kde to více žije.

„Asi bychom měli dát vědět ochrance, Chrisi,“ zaprotestovala Joan. „Víš, že to máme ve smlouvě.“

„Jaká ochranka? Tebe chrání Mike a mě Theresa. Takže…?“ Chris načal otázku.

Takže se po zaplacení všichni naskládali do mercedesu, který na ně čekal před Knížecím dvorem. Když se Hamond zeptal Daberta, jaký podnik by doporučoval, ten jen se zasmáním odpověděl: „Dračí zub, ale ten je v Thajsku. Jinak v Praze jsem už téměř cizincem, jako vy, Chrisi. Zůstalo tu málo z toho, co si pamatuji.“ Nakonec Tereza navrhla Europe Pub. Byl to podnik, v němž se točilo vše od Carlsbergu přes Budvar a Plzeň až po piva Tuborg, Heineken a Guinness a tvrdého alkoholu v policích bylo takového množství a rozmanitosti, že velká část značek byla pro mnohé neznámá a nikdy předtím se s nimi nesetkali.

Nebyl to podnik, který by si Dabert vybral, ne že by byl špatný, ale na jeho vkus byl příliš hlučný. Asi na mě jde stáří, pokáral se, když viděl, jak se všichni ostatní baví. Dal si třetinku plzně. Předně – protože ji měl rád, a především – že těch ostatních značek bylo po celém světě víc, než si skutečně zasloužily. Všechny stoly byly obsazené, ale od dlouhého, dvakrát zahnutého baru, obsluhovaného několika barmany, se zvedla jedna partička a oni čtyři byli rychlejší než další, kteří se na ně tlačili zezadu.

Hamond objednal bez varování čtyřikrát Jacka Danielse, a když byl otázán ‚proč to‘, odvětil, že jako nejstarší navrhuje tykání a to že se musí zapít. Ono to zase nebylo tak složité, protože si téměř každý s někým tykal. Takže se to týkalo Joan a Terezy, pak už jen Chrise a Daberta s Terezou.

„Bude se líbat,“ prohlásil Hamond. A tak se Joan políbila s Terezou a Hamond také s Terezou. Když se otočil k Dabertovi, ten se odtáhl a zaprotestoval: „Ne, ne, my se spolu líbat nebudeme.“

„A proč ne? Já se rád líbám. Ty ne?“ hrál uraženého.

„Ale ne s chlapy. I když musím říct, že na sedmdesát vypadáš dobře.“

„Slyšelas to, Joan?“ zavyl Chris. „To je ale šmejd, ten tvůj Mike.“

„To je opravdu hrůza,“ přidala se k němu Joan. „Přidat herci patnáct let, to je na souboj nebo aspoň na vypíchnutí oka drátem.“

„Vzhledem k tomu, že jsem mírumilovný člověk, spokojím se s tím, že Mike objedná další rundu.“ Popíjeli ještě asi půl hodiny, když se Chris zvedl s tím, že si musí přepudrovat nos. „Půjdeš taky, Mikeu, nebo ti dělá potíže ulevit si ve společnosti jiných mužů?“ rýpl si.

Skupinka asi sedmi dosti přiopilých cizinců je už delší dobu pozorovala, a když Dabert s Hamondem odešli, byl to zřejmě ten moment, na který čekali, a vydali se k oběma ženám.

„Ahoj holky!“ spustil ten odvážnější. „Tak nás napadlo, že bysme se spolu mohli napít.“

„To není dobrý nápad,“ řekla Tereza studeně. „Kromě toho už s někým pijeme.“

„S těma dědkama? Ti si šli právě vyměnit plínky a nejspíš se už nevrátí. A navíc jsme uzavřeli sázku, že ty jsi Joan Hartingová.“

„To mi sice lichotí,“ odpověděla, „ale bude se nejspíš jednat jen o podobu. A podle mého hodně vzdálenou.“

„Tak to ne. To já jsem si vsadil, že seš to ty. A já nemám ve zvyku prohrávat. Takže bysme se mohli pro začátek aspoň napít,“ nedal se odbýt mluvčí těch opruzů a ostatní si přisazovali.

„No tak, holky, bavíme se nebo ne?“ přistoupil k Joan další z těch krasavců, kteří pocházeli nejspíš z Anglie a do Prahy přijeli v rámci pivní turistiky za levným pivem a levnými děvčaty. Ve své domovině stáli pravděpodobně na dost nízkém společenském žebříčku, a sem si jezdívali dokazovat – ostatně jako mnoho jiných – jakými jsou světáky.

Mladík byl docela udělaný, doma pracoval možná někde v železárnách nebo na jatkách nebo v docích. Ale každý má nějakou hranici alkoholu, kterou snese, a tihle hoši tu hranici už evidentně překročili, protože jejich krok byl vratký a pohyby vláčné. Vzal Joan kolem ramen a chtěl si ji k sobě přitisknout. Ta měla na věc ale jiný názor a výsledkem bylo, že po krátké přetahované shodil Joan z barové židličky na zem. Dál se už ale nedostal. Jak se nad Joan nakláněl, měl najednou pocit, že do baru vjel nákladní vlak a on dostal ránu do obličeje nárazníkem. Ale nebyl to vlak, ale Terezino koleno. To jí už ale další dva začali tahat zezadu za ruce. Přes všechny její schopnosti byli dost silní na to, aby jí ruce znehybnili. A tak aspoň nakopla dalšího, který stál před ní, do rozkroku. Pak jejich sevření polevilo, protože jejich hlavy udeřily dost prudce do sebe.

„Že ti to trvalo, Michale. To tě trápí prostata?“ přivítala Tereza Daberta. Jen se ušklíbl a začal zpracovávat další. „Do prdele s botama. Kterej kretén tuhle módu vymyslel?“ ulevila si a skopla z nohou lodičky na jehlách.

Hamond dal jednomu z partičky pěstí takovou ránu, že se svalil na zem, ale on sám zavyl bolestí a chytil se za zápěstí.

„Co blbneš, Chrisi?“ zatáhla ho k sobě Joan. „Jestli shodíš zbytek natáčení a skončíš v nemocnici nebo jenom s rukou v sádře, tak tě všichni ukřižují. Neboj se, ti dva si už poradí.“

Vlastně už bylo téměř hotovo. Tereza sekla nártem nohy jednoho mladíka za ucho, ale další, kterému se snad přehřál mozek a myslel si, že by snad mohl pokračovat v džudistickém stylu, chytil Daberta za klopy saka a snažil se ho zatlačit k zemi. Najednou se však zatočil jako větrný mlýn, s rukama a nohama roztaženýma, a na zemi skončil sám. Ti, co zůstali na nohou, už o žádných dalších akcích neuvažovali, snad kromě jediné – jak se co nejrychleji vypařit. Ale personál už byl vycvičený a někdo zamkl vstupní dveře, protože škody na majetku přeci jenom nějaké vznikly. Krátce nato už byly slyšet sirény policejních aut.

„No, to je teda nádhera,“ ucedila Tereza. „Už vidím úšklebky kolegů, až si zítra v policejní svodce přečtou, že se komisařka Pfeiferová zase porvala v hospodě.“

„Ale byla jsi fakt dobrá, Thereso,“ pochválil ji Hamond a držel se při tom za naraženou ruku.

„Tady aspoň vidíš, Chrisi, proč já nerada chodím do společnosti.“

Najednou byl pub plný policajtů a začalo se s identifikacemi a zjišťováním průběhu incidentu.

Velitel zásahu se zadíval na Terezu a pak k ní přistoupil. „Neměli bysme se znát?“ zeptal se.

„Je to možný,“ odpověděla Tereza neochotně a sáhla do kabelky pro služební průkaz.

„Á do prdele,“ vylétlo policistovi z pusy.

„Moje slova,“ přitakala Tereza.

Pak k nim přistoupil čtyřicátník s nagelovanými vlasy. „Máme tu záznamy z kamer. Všechno je na nich. Jedná se o zřejmé obtěžování, napadení a následnou obranu.“

Noc to byla opravdu dlouhá. Když vycházeli z policejní služebny, bylo už po rozednění. Hamonda odvezli do nemocnice, kde se podrobil vyšetření, po němž bylo zkonstatováno, že se naštěstí nejedná o zlomeninu, ale o naraženinu, a on si vysloužil jen ortézu.

Hoši z druhé strany břehu byli také jen zhmožděni. Po částečném vystřízlivění jim začalo docházet, že šlápli do pěkného lejna, a nejradši by na všechno zapomněli. Ale to nebylo možné, i kdyby se za ně všichni čtyři přimluvili. Protože se jednalo o výtržnost. A bude se rozhodovat o tom, zdali se incident bude řešit jako přestupek, nebo se vše přesune k soudu.

„Vznáší někdo z vás proti nim obvinění?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Ať jdou do prdele,“ ulevil si Hamond procítěně.

„Velice vstřícné,“ okomentoval jeho slova jeden z vyšetřovatelů. „Jejich advokáti, kteří se sem už slétli, to jistě ocení. Zatím, pokud zaplatí vzniklou škodu, to pro ně vypadá na přestupkovou komisi, která jim vyměří nějaké pokuty, nad nimiž se oni jen zasmějí. Doma budou mít dlouho o čem vyprávět a budou za hrdiny. Takže nikdo?“ přejel všechny čtyři pohledem.

„Za chvíli nám začíná natáčení,“ ozvala se Joan, „a tohle je docela průšvih. Ráda bych to měla už za sebou.“

„Já bych měl,“ ozval se nečekaně Dabert a všichni k němu překvapeně vzhlédli. „Za psychickou újmu požaduji padesát tisíc. Pro ně pakatel, pro mě pakatel. Ale jen aby na to mysleli, než se začnou příště chovat jako hovada.“

„Mikeu,“ zeptala se Joan starostlivě. „Nezkomplikuje se to tím všechno?“

„Vám třem ne. A když, tak jen mně.“

Venku na ně čekal Hamondův mercedes a klubko novinářů – především bulvárních. „Nevím, jak zvládnu dnešní natáčení,“ povzdychla si Joan, když nasedli.

„Nejdřív odvezeme Theresu do práce,“ řekl Hamond potutelně.

„Jo, to víš,“ ohradila se Tereza. „Stačí, když mě vezmete domů. Ten průšvih už k nám nejspíš dorazil přede mnou. A kdybych ještě přijela na ředitelství v těchhle šatech a v limuzíně se šoférem… to už by se mnou asi zametli.“

„A s námi zamete režisér,“ nemohla se z expresivní nálady dostat Joan.

„Ještě nám bude děkovat. Tahle zprávička se rozletí do půlky světa a film bude mít reklamu navíc. Jen kdyby ta ruka tak kurevsky nebolela,“ posteskl si Hamond vzápětí.

„To víš,“ ušklíbl se Dabert. „To je fyzika. Zákon akce a reakce. Měls ho majznout po hlavě nějakou flaškou.“

„To by Chris nikdy neudělal,“ zastala se Hamonda Joan. „Vždyť by tím shodil všechno to, co ve svých filmech předvádí.“

4

Jamie Masters se už dávno mohl na svou profesi vykašlat. Táhlo mu na sedmdesátku, penzi by sice dostával malou, protože na důchod odváděl z platu nejmíň, co musel, a zdravotní pojištění si neplatil vůbec. I zub si uměl vytrhnout, když bylo třeba. Něco málo si našetřil, ale co bylo podstatné – na svoji dílnu dostal už několikrát nabídku od makléřů s nemovitostmi na odkup. Ne že by někdo stál o jeho věkem už docela sešlý dům, kde měl i svou starou autodílnu, ale šlo o pozemek, který by se po zbourání domu stal docela lukrativním. Ale Masters už nehodlal na svém životě nic měnit. Ani nevěděl, co by si počal s volným časem. Takhle za ním aspoň přicházeli lidé, kteří potřebovali opravit auto. Ne že by jich bylo moc, protože s novými auty v záruce museli jejich majitelé do autorizovaných dílen, na které měli jejich provozovatelé od výrobců aut licence. Kromě toho – nová auta nacpaná elektronikou byla něčím, s čím už si ani nechtěl porozumět. Přesto se ještě našli tací, co měli auta, která by už mohla být považována za veterány, a nechtěli se s nimi rozloučit. Buď z finančních důvodů, nebo z nostalgie. A kromě toho Masters nebyl drahý.

V jiných dílnách měli už dávno hydraulické nebo elektrické zvedáky. Ty chudší měly aspoň montážní jámu. Ale Masters byl zvyklý pod autem ležet. Říkával, že tak nejlépe auto pochopí. Stačil mu ruční hydraulický zvedák na kolečkách nebo pár špalků a lehátko, též na kolečkách.

Vzduch byl svěží a Masters měl otevřená vrata do ulice. Nad sebou měl zvednutého chryslera, který potřeboval vyměnit hardy spojku na kardanu. Z rádia, naladěného na stanici s evergreeny, se linul sametový hlas Franka Sinatry. Zbývalo jen projít dokola všechny matky a překontrolovat, jestli nezapomněl některou z nich dotáhnout, když uviděl vedle auta něčí nohy.

„Počkejte chvíli, hned jsem hotovej!“ zavolal směrem k nohám.

„Žádnej spěch, já budu taky hned hotovej,“ odpověděl neznámý s uchechtnutím. Přešel k předku vozu, otočil s rukojetí zvedáku a nechal ho spustit dolů až nadoraz. Auto se zhouplo na pružinách a přimáčklo Masterse k lavičce, kterou měl pod sebou.

„Co to děláte? Zbláznil jste se? Vždyť nemůžu dejchat!“

„To hned napravíme,“ teď už se neznámý přímo pochechtával. Přešel ke kufru vozu a spustil i zadní zvedák. Teď už Masters nekřičel, jenom chrčel. Ještě chvíli kopal nohama, ale pak ustalo chrčení a nakonec přestaly kopat i jeho nohy. Do vzdalujících se kroků neznámého zpíval Frank Sinatra My Way.

Ten případ by se mohl uzavřít jako nehoda, kdyby… Kdyby nebylo dost neobvyklé, že hydraulický zvedák jen tak sám od sebe povolí a spadne. A kdyby jenom jeden, ale hned dva! A kdyby nebylo nad jakoukoliv pochybnost zjištěno, že se nejednalo o technickou závadu, ale že rukojeťmi bylo otočeno, a tak byl odjištěn hydraulický píst. A také bylo nad vší pochybnost, že to nemohl udělat sám Masters, protože ten byl přimáčknutý pod autem. A také se nedal přehlédnout papír, na kterém bylo velkými písmeny napsáno: ODPOČÍVEJ V POKOJI. Navíc na reklamním letáku společnosti Green Trail, která se zabývala organizováním tripů do přírody, šitých na míru pro cestování pěšky, na koních a lodích. To vše se mohlo zkombinovat s rybolovem a někdy i s povoleným odstřelem zvěře. A ještě podivnější bylo, že tato Green Trail, spolu s jinými společnostmi, patřila rodině Wahlbergových.

Služební auto šerifa Harryho Gareta zastavilo za rodinným sídlem soudce Samuela Brookera.

Gareta přivítala Brookerova žena Pam. „Je na terase,“ řekla mu.

„Že nejsem ani překvapený, Pam,“ poznamenal Garet. „Měl by se víc hýbat.“

„Někdy mi připadá, že celý život žil jenom proto, aby mohl v penzi sedět na té své terase.“

„Ahoj Same,“ pozdravil Garet soudce. „Tak mi připadá, že ses od mojí poslední návštěvy z toho křesla snad ani nezvednul, dokonce se mi zdá, že jsi nezměnil ani polohu.“

„Ale změnil. Taky si musím někdy odskočit na záchod. Člověče, ta prostata je pěkný svinstvo. Co si dáš?“

Garet se usadil do protilehlého křesla. „No, snad trochu zázvorové limonády.“

„S vodkou?“

„Ale jen trošku. Jsem ve službě, víš?“

„Ale jdi. Kdo by tě kontroloval? Jedině že by ten pitomec, tvůj zástupce Füller. Ale vzhledem k tomu, že už nehodláš znovu kandidovat, tak ti to může být jedno. Nebo do toho ještě půjdeš – naposledy?“

„Ne, už ne. Budu sedět taky v křesle před barákem jako ty a čumět před sebe. Jen ten výhled na jezero tam nemám, ale člověk taky nemůže mít všechno.“

„Tak to vyklop.“

„Co?“

„Neříkej, že ses na mě přijel jen tak podívat.“

Garet už otvíral pusu, když přišla hospodyně, černá baculatá šedesátnice, aby se zeptala, co si budou pánové přát. „Jak se máte, Mary?“ zeptal se jí Garet.

„Lepší už to ani bejt nemůže, šerife. Kdyby bylo, asi bych se z toho zbláznila. Ale to už si tady pan soudce ohlídá.“

Všichni se zasmáli, ale Garet se dal do řeči, až když Mary přinesla pití. Soudce se natáhl pro slonovinou vykládanou dřevěnou skříňku, vzal si jeden doutník a nabídl taky šerifovi.

„Dějou se tu divný věci,“ spustil konečně šerif.

„Tažné husy přiletěly dřív?“

„Máme tu pár podivných zabití, z nichž některý by se daly kvalifikovat už jako vražda. Minimálně jedna – to úmrtí starýho Masterse.“ Šerif odvyprávěl soudci podrobnosti.

„To asi jo. A tobě straší v hlavě motiv. Že by byl nějaký developer tak nedočkavý na jeho barák, to je asi hloupost. Předně: Masters má příbuzné, i když dost vzdálené. Ale dědicové to jsou. A i kdyby je neměl, připadl by jeho majetek obci nebo státu – to podle okolností.“

„Třeba si vrah myslel, že s dědici by se snáze domluvil. Ale že by někdo vraždil kvůli takovému majetečku…“

„Soudil jsem už případ, kdy se vraždilo kvůli dvaceti dolarům. Ale v tomhle s tebou souhlasím.“

„Ta úmrtí ale mají spojitost.“

„Já vím – rodinu Wahlbergů. Ale spíš mi připadá, že by to mohlo být nahrané, anebo je to moc velká náhoda.“

„Auto Trevise Wahlberga zabilo Kate Wasabi. A i kdybych si myslel bůhvíco, jsou tady důkazy, ty které jsem už shromáždil, a na další ještě čekám. Všechny budou mluvit proti Trevisovi a mně nezbyde nic jiného, než abych je předal státnímu návladnímu a on ho na jejich základě obviní, i kdyby se mu to stokrát nezdálo. Protože nemáme nic, co by jeho vinu vyvracelo. Bude to stejný, jako když jsi odsoudil Trevisova staršího bratra Grega za zabití z nedbalosti a neposkytnutí pomoci. Přestože tvrdil, že s tím autem nejel, spal v motelu a auto mu někdo ukradl.“

„Jo. A ten někdo přejel mladého Hagese a pak auto postavil zase před motel, aby neměl Greg škodu. Nikdo tomu nevěřil, ale já měl přesto takový pocit, že by to mohla být pravda. Nic tu myšlenku nevyvracelo, ale víš, Harry, za ta léta, co jsem strávil v soudcovském křesle, jsem si vypěstoval čich na to, co smrdí. Ale jenom na základě čichu se rozhodovat nemůžu. Kromě toho soudce jen řídí přelíčení, aby jeho průběh odpovídal liteře zákona. O tom, zdali je obžalovaný vinen, nebo nevinen, rozhoduje porota. Já pak už jen určím výši trestu.“

„Asi to pro tebe nebylo lehké, když jste s Gregovým otcem bývali takoví kamarádi.“

„V té době už ne. A nejsme jimi ani teď – to přece dobře víš.“

„Jasně. Proč tě někdo od Wahlbergů nenapadl pro podjatost? Gregův advokát mohl z tohohle důvodu podat žádost o změnu soudce.“

„To mohl. Ale sám dobře víš, že u okresního soudu jsem jako jediný soudil trestní právo. Ale mohli pro tento případ povolat někoho jiného, anebo případ přeložit do jiného okresu. A to ještě nevíš, že za mnou tehdy přišel – po těch letech – Ron, Gregův otec, a požádal mě, abych se toho případu nevzdával. Protože i taková možnost tu byla, že bych se toho vzdal já sám – pro podjatost.“

„To jsem tedy nevěděl.“

„Tak teď to víš. Řekl jsem tehdy Ronovi, že budu muset Grega odsoudit, pokud se rychle nenajde něco, co by případ zvrátilo. On to věděl, ale taky věděl, že já Grega neukřižuju. Kdyby šel ten případ k někomu jinému, mohlo by to dopadnout všelijak. Za zabití v kombinaci s útěkem z místa činu a neposkytnutí pomoci je nejnižší sazba sedm let. S možným snížením o rok za polehčující okolnosti. Žádné nebyly. Přiřknul jsem mu tedy aspoň dosavadní bezúhonný život a službu v armádě se dvěma zahraničními misemi, které absolvoval se ctí. Takže vyfasoval šest let. Po odkroucení dvou třetin si zažádal o podmínečné propuštění a já to podpořil.“

„Já vím, Same. Vypadá to, jako by nad Wahlbergovými sedělo nějaký prokletí. Kate Wasabi přejede auto Gregova bratra…“

„Někdy holt má člověk smůlu,“ odpověděl Brooker nepřesvědčivě.

„Já nevím. Nevzpomínáš si na nějakej případ z tvý praxe, kterej by tahle podivná úmrtí mohl spojovat?“

Brooker zavrtěl zamyšleně hlavou. „Víš, kolik jsem za život soudil případů?“

„Ty starý nemyslím. Muselo by to být něco z posledních let.“

„Popřemýšlím.“

„To bych byl rád, dělá mi to starosti.“ Garet se zvedl. „Musím jet. Dal jsem si schůzku s poručíkem Morgernsonem od okresní policie. Jestli nemají v Ashlandu také něco podivného, co by mohlo třeba s těmi našimi případy souviset. Tak se měj, Same. A nevykoukej všechnu tu vodu před sebou.“

5

Skončil poslední natáčecí den v Praze a velký cirkus se začal balit. Ještě předtím ale navštívil Daberta v hotelu Astoria, kde byli ubytováni s Joan a kde bydlela i většina štábu včetně herců, kulatý člověk s holou hlavou, který se představil jako doktor Ovesný. Vyčíhal si je v hale, když se vraceli do hotelu.

„Nejsem nemocný, pane doktore,“ poznamenal Dabert, když se mu Ovesný představil, i když dobře věděl, že mu nepřišel měřit tlak.

„Jistěže. Zastupuji ty nebohé pány, kteří se zúčastnili toho politováníhodného incidentu v Europe Pubu.“

„V tom případě si nejsem jistý, jestli nezastupujete nějaké jiné pány. Protože ty, se kterými jsme se setkali my v onom vámi zmíněném pubu, bych rozhodně nenazval nebohými. Pokud bychom ovšem neměli na mysli jejich úroveň, co se intelektu týče.“

„Jistě, samozřejmě. Na to můžeme mít odlišný názor. Měl jsem tím spíše na mysli jejich fyzickou újmu, kterou utrpěli.“

„Neměli být tak neopatrní.“

„Co chce?“ zatahala Joan Daberta za rukáv.

„Prý jsi jeho klienta surově zmlátila a nemáš to prý už nikdy dělat.“

„To není pravda, madam Hartingová,“ řekl Ovesný obstojnou angličtinou a Joan se mírně uklonil. „Váš přítel celou záležitost poněkud zlehčuje.“

„Tak nám tedy už konečně řekněte, pane doktore, oč vám jde, abychom to neprotahovali.“

„Mí klienti by rádi opustili Česko…“

„To se jim nedivím,“ vpadl Ovesnému Dabert do řeči.

„Jistě. Ale byly jim odebrány pasy a budou jim vráceny, až splní všechny podmínky, na nichž jsme se dohodli. Všechny už splnili, zbývá jen poukázat na váš účet vámi požadovanou sumu. Za jaksi… tedy psychickou újmu, kterou jste byl údajně postižen.“

„Važte slova, pane doktore. To slovo údajně bylo nadbytečné.“

„Omlouvám se. Můžete si prosím přečíst tuto dohodu, kterou jsem vypracoval v osmi vyhotoveních. Pětkrát pro mé klienty, jednou pro vás, jednou pro mne a jednou pro správní orgány. Do nich laskavě vepíšete číslo účtu, na který mají být peníze poukázány. Za tím účelem bychom se snad mohli posadit,“ téměř zaprosil Ovesný. Když si sedli do klubovek v hale, pokračoval: „Jak vidíte, pánové jsou zde už podepsáni, jakož i já, který zodpovídá za správnost celého úkonu. Zbývá už jen váš podpis a číslo účtu.“

Table of Contents

1

2

3

4

5