Jan Bauer

SVATÝ GRÁL

V tajných službách Otce vlasti

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2014

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6676-0

Lze s nadsázkou říci, že Karel IV. byl posledním ztělesněním staroegyptských faraonů, kteří se stali panovníky jen tehdy, když přísnou sebevýchovou ovládli sami sebe a stali se služebníky nebeské moudrosti.

Václav Vokolek a Jiří Kuchař: Esoterické Čechy a Morava 2

Nařídil jste, nejjasnější císaři a vždy rozmnožiteli, Karle Čtvrtý, abych prošel les českých kronik a v nerozuzlitelné spleti trnitého křoví označil nějakou stezku v řadě těch, kteří po odstranění nánosů zmateného vyprávění mají promluvit. Ale protože láska činí vše, i to, co se zdá nemožné, možným a snadným, aby se zalíbila milovanému…, tedy toužím uposlechnout tvého rozkazu, bez ohledu na to, že mi bylo přikázáno rozběhnout se po zcela cizím jazyku a zemi…

Jan Maringola, minorita z Florencie, v úvodu své nedokončené České kroniky

Léta od narození Ježíše Krista 1366

I

V hlavní bráně Karlštejna se objevil vysoký černý mnich na černém koni. Srst zvířete se leskla v odpoledním slunci a jezdec si počínal tak, jako by mu snad královský hrad patřil. Jeho pohyby prozrazovaly sebevědomí a sílu. České královně Alžbětě Pomořanské, čtvrté manželce císaře Karla IV., která stála u okna hradního paláce, však příchozí připadal jako zjevení z varovného snu. Mráz jí přeběhl po zádech a cítila, že se jí bělostné čelo znenadání orosilo potem. Alžběta byla pyšná na to, že nikdy nemívá strach, ale najednou byl tady, prostupoval celou její bytostí, stáhlo se jí hrdlo a rozbolel žaludek. Nedokázala pochopit, kde se to v ní tak náhle vzalo. Snad to bylo způsobeno tím, že ten černý mnich zdálky vypadal jako sama smrt či živoucí ztělesnění Satana. Měl podlouhlý obličej, který nedokázala rozeznat, protože ho stínila přes hlavu přetažená špičatá kápě. Stráže se před ním rozestupovaly, jako by vládl nějakým mocným kouzlem. „Svatý Bože, proč ho nezastavují? Proč mu dovolují vstoupit na posvátnou půdu prvního z říšských hradů?“ bezděčně Alžbětě vyklouzlo z úst. Slyšela, jak kopyta mnichova černého koně ostrými údery zabubnovala do vydlážděného nádvoří. Celá se roztřásla a její prsty se křečovitě zaťaly do okenního rámu. Cítila, jak ji zaplavují pudové obavy o její první dítě, které se má v nejbližším měsíci narodit. Byla přesvědčená, že to bude syn, že udělá manželovi radost, ale nenadálý příjezd černého jezdce vnímala ve své pověrčivosti jako temné varování. Snad nejsou její naděje na narození syna liché? Jen aby se toužebně očekávanému dítěti nic nestalo! Upřela pohled na mnicha, který trhnutím uzdy zastavil svého koně, a zdálo se, že se pátravě rozhlíží kolem sebe. Královští zbrojnoši postávali podél stěn a ve zvědavém očekávání hleděli na jezdce. Od purkrabství mu vykročila vstříc rozložitá postava nejvyššího komorníka Beneše z Vartemberka v zeleném plášti. Jenže co to? Pan Beneš před nenadálým hostem smeká svůj hnědý klobouk zdobený bažantími péry, zdvořile se uklání, přidržuje jeho koně za postroj a ochotně mu pomáhá sesednout. Alžběta až do okna zaslechla komorníkova nápadně hlasitá slova:

„Buďte vítán, otče Pavle, na Karlštejně!“

Královna se rázem dovtípila. Tak to je ten tajemný a všemocný dominikán Pavel, jemuž prý Karel vděčí za několikerou záchranu života i za císařský titul! Konečně pochopila, kdo to přijel na Karlštejn! Hádanka černého mnicha byla pro ni rázem rozluštěna. Pudový strach o dítě, které nosila pod srdcem, byl rázem ten tam. Alžběta toho o dominikánu Pavlovi už slyšela tolik, že na něj, aniž ho zatím sama poznala, začala žárlit jako na nějakou Karlovu oblíbenou konkubínu. Ale tohle srovnání bylo přinejmenším zavádějící. Vždyť císař neměl žádnou milostnici a vše nasvědčovalo, že je své mladičké manželce věrný.

„Díky, pane z Vartemberka,“ prohodil černý mnich trochu zastřeným a mírně chraplavým hlasem. „Kdepak najdu Jeho císařské Veličenstvo?“

Vzápětí strhl z hlavy svou kápi a po jeho úzkém pravidelném obličeji přeběhl mírný úsměv. Alžbětě neušly jeho prošedivělé skráně a vrásky pod živýma hnědýma očima. Dominikán se už rozhodně mohl počítat mezi starce, ale přesto měl v sobě mladistvou jiskru a zvláštní přitažlivost. Ač byl mnich, bylo i nepříliš zkušené Alžbětě zřejmé, že zachce-li se mu, málokterá žena mu odolá.

„Jeho Veličenstvo dlí na modlitbách a nepřeje si být rušeno.“

„Ach, to je vážné. Snad k tomu nejsou nějaké pádné důvody?“

„Vidím, že už jste dlouho nebyl na císařském dvoře, otče Pavle,“ povzdechl si pan z Vartemberka. „Jeho Veličenstvo se zde na Karlštejně čas od času uzavírá v malé kapli v horním patře královského paláce ke svatým ostatkům, modlí se a rozjímá, nikoho nepřijímá a skromné jídlo a vodu si nechává podávat malým okénkem ve zdi. Nevím,“ nejvyšší komorník nesouhlasně potřásl hlavou, „zdali je takové chování vhodné pro vládce všeho křesťanstva. Co si o tom myslíte, otče? Vy jste přece duchovní.“

Pavel se mírně usmál: „Třeba si jen císař potřebuje odpočinout. I vládce světa je jenom člověk.“

„Svatá slova,“ souhlasil Vartemberk, pokýval hlavou a pod mohutným světlešedým knírem se mírně usmál.

„Dovedete mě k němu?“

„Obávám se, že vás nepřijme. Nepřijal ani arcibiskupa Jana Očka z Vlašimi. A ten je přece kardinálem!“

„Pražský arcibiskup opravdu žádal o přijetí u císaře?“ pátravě se otázal dominikán Pavel.

Pan Beneš bezradně rozhodil rukama, jako by si netroufal hodnotit císařovo podivné chování. Bok po boku vešli dominikán a nejvyšší komorník do královského paláce a pomalu stoupali po kamenných schodech. Pavel, který ještě neviděl Karlštejn po jeho dokončení, s obdivem hleděl na nádherné fresky, které si nikterak nezadaly s výzdobou papežského paláce v Avignonu či císařského hradu v Norimberku. Bylo vidět, že Karel na svém novém zamilovaném sídle rozhodně nešetřil.

Sluhové se před Pavlem a Benešem uctivě klaněli a otevírali jim dveře. Z jedněch proti nim nečekaně vykročila velmi mladá dívka s širokou ruměnou tváří a s na ženu nezvykle robustní postavou. Nebyla to klasická krasavice, ale přesto se jí nedal upřít jistý půvab. Její světlé vlasy zahaloval čepec zdobený perletí a zlatými nitěmi a velkýma modrýma očima zdůrazněnýma černým líčidlem si dominikána pátravě prohlížela. Pavel si okamžitě povšiml, že se pod volnými modrými šaty z drahocenné látky zvedá nápadné bříško a prozrazuje její těhotenství. Dvorně se uklonil a co nejpřívětivěji pronesl:

„Nemýlím-li se, mám před sebou královnu a zajisté budoucí císařovnu. Bůh ti žehnej, paní Alžběto, a především požehnej plodu tvého života.“

„Ty jsi otec Pavel?“ otázala se Alžběta s co možná nejlhostejnějším hlasem. Schválně se snažila zakrýt svůj zájem o toho nevšedního a tajemného muže, ale její oči i hlas prozrazovaly skutečné pocity.

Dominikán přikývl, uchopil královninu pravačku skrytou v jemné rukavičce a dvorně ji políbil. Alžběta ruku honem odtáhla, jako by se právě spálila. Pavel si lehce povzdechl. V duchu hádal, že ze všech Karlových manželek bude mít právě s touto poněkud robustní dámou největší problémy.

„Je mi líto, že se potkáváme tak pozdě po tvé svatbě, vznešená paní. Znal jsem všechny císařovy manželky a musím říci, že i tentokrát si uměl vybrat. Ostatně u muže tak zkušeného, jakým je císař, to ani nepřekvapuje.“

Měla to být od Pavla lichotka, ale Alžběta ji při svém mládí buď nepochopila, nebo pochopit nechtěla. Její oči zůstávaly chladné a dominikán z nich vycítil opatrné vyčkávání a trochu i strach. Že by se ho nová královna bála? Sám pro sebe se usmál a nahlas jen řekl:

„Nedoprovodíte nás ke svému císařskému choti?“

Alžběta jen našpulila rty a odsekla: „Ne!“ Pak se znenadání otočila a zmizela za dveřmi své komnaty.

Beneš z Vartemberka v rozpacích pokrčil rameny: „Její královská Milost bývá někdy poněkud svéhlavá. Nehněvejte se na ni, otče Pavle.“

„Nehněvám se. Je ještě mladá. To se časem poddá,“ odpověděl dominikán se zamyšleným úsměvem na své úzké tváři. Vnitřně však o platnosti svých slov nebyl přesvědčen. Natolik znal ženy, že dokázal odhadnout jejich chování. Alžběta se až příliš brzy vyšvihla do prostředí, na něž nebyla připravena. Nebyla v ní pokora, jakou nepostrádaly její předchůdkyně Blanka a obě Anny. Zvlášť na tu první Annu vzpomínal Pavel rád. Vždyť ho s ní kdysi spojovalo něžné pouto sdílených citů a zároveň těžký hřích.

Takto zamyšlen došel spolu s Benešem po točitém kamenném schodišti až do nejvyššího patra královského paláce, které mělo symbolizovat Nebeský Jeruzalém. Na odpočívadle před vstupem do kaple svatého Kříže, která bezprostředně sousedila s Karlovou soukromou kaplí, dvojici zastavil mladý kněz v bílé sutaně.

„Drazí v Kristu, je mi líto, ale Jeho Veličenstvo mi striktně nakázalo…“

„Zadržte, otče,“ přerušil ho netrpělivě Beneš, „patrně ještě neznáte otce Pavla, jednoho z nejdůvěrnějších přátel Jeho Veličenstva.“

Kněz se na vysokého dominikána zvědavě zahleděl, obličej mu viditelně roztál, lehce se dotkl rukávu jeho černého hábitu a vyzval jej:

„To je samozřejmě něco jiného. Pojďte, drahý bratře!“

„Já, když dovolíte, zase odejdu za svými povinnostmi. Však se ještě uvidíme,“ omluvně se usmál Vartemberk, zdvořile se uklonil a Pavel zatím následoval kněze do Karlovy soukromé kaple.

II

Císař měl na sobě dlouhé šedé roucho kajícníka, zpod něhož vyčuhovaly jeho bosé nohy. Stál uprostřed kaple, do jejíchž stěn byly ve spodní části vsazeny drahé kameny, jaspisy, acháty, karneoly, růženíny a ametysty, horní pak zaplňovaly obrazy světců, vytvořené mistrem Theodorikem. Klenba byla pokryta zlatým plechem, v němž zručné ruce kovotepců vytepaly nesčetné hvězdy, aby tak zpodobnily nebeskou báň, jak ji popsal řecký mudrc Ptolemaios. Uprostřed vší té nádhery vypadal Karel přes svůj prostý oděv jako vládce všehomíra, až to jeho příteli Pavlovi připadlo jako nevhodné rouhání. Kdyby měl na sobě šarlatový panovnický plášť a na hlavě císařskou říšskou korunu, vypadalo by to v tomto honosném prostředí vhodněji. Ale ten rozdíl mezi Karlovým záměrně chudým oděvem a bohatě zdobenou kaplí byl až příliš do očí bijící. Pavel znal dobře chrámy a kaple v Římě, ve Florencii, v Miláně, v Benátkách, v Avignonu, v Chartres, v Paříži, v Cáchách, v Mohuči, v Kolíně nad Rýnem, v Norimberku, v Řezně, ale jen málokterý či málokterá se svým vnitřkem mohla srovnávat s nádherou, jaká se podařila vytvořit v této malé kapli na Karlštejně. Dominikán okouzleně zíral na Theodorikovy obrazy, zvedal oči do zlaté klenby a připadal si, jako by právě vstoupil na nebesa. Tak to je ten Karlův hrad, který má sloužit jako pokladnice pro říšské korunovační klenoty, říkal si v duchu a měl pocit, že ze vší té nádhery musí oslepnout.

Císař s potěšením pozoroval Pavlovo okouzlení. Připadalo mu, jako by právě kvůli takovým chvílím vlastní pýchy, a nikoliv jen k chvále Boha Všemohoucího, tuto kapli budoval. Už by se byl dominikána zeptal, co tomu říká, ale ovládl se a jen se mlčky kochal pohledem na jeho úžas.

Nakonec právě Pavel, jindy se tak dokonale ovládající, promluvil jako první. „To je neuvěřitelné,“ zašeptal. „Mám pocit, jako bych se zaživa ocitl v nebi.“

„Jsi přece v Nebeském Jeruzalémě,“ vlídně se usmál Karel a teprve nyní přistoupil ke svému příteli a bratrsky ho objal. „Pojď, pomodlíme se spolu, jak jsi mne to kdysi učil. Pamatuješ, před mnoha lety v Pavii? Tehdy jsi mi poprvé zachránil život.“

„Jak by ne. Bylo ti, tuším, teprve patnáct a otec tě poslal do Lombardie hájit zájmy Lucemburků. Teď je ti padesát a vládneš všemu křesťanstvu…“ Dominikán nedopověděl, jako by čekal, že to za něj učiní právě Karel.

Císař vycítil, co se od něj chce, dotkl se Pavlova ramene a takřka neslyšně zašeptal: „Také díky tobě, příteli.“

Poklekli před oltářem s obrazem Bohorodičky a dominikán začal předříkávat latinská slova modlitby. V té chvíli by v něm nikdo neviděl někdejšího nelítostného inkvizitora a tajného špeha Svatého stolce, který kdysi slíbil českému králi Janovi, že bude bdít nad jeho synem. Tenkrát v Pavii se mladičkého Karla pokusil otrávit najatý vrah ve službách mocných Viscontiů. Je až neuvěřitelné, kolik let od té doby uplynulo. Všechny úklady a spiknutí proti Karlovi se Pavlovi podařilo odvrátit, respektive téměř všechny. Vážná temná hrozba tady však zůstávala. Ti prokletí Uhlíři, pohrobci a mstitelé někdejšího římského tribuna Coly di Rienzo, jsou stále tu a usilují o život oběma, Karlovi i Pavlovi. Tajemný Doktor disponující ukradeným benátským receptem na zdokonalený černý prach, nebezpečnou třaskavou směs, zároveň vrah císařovny Anny Svídnické, Karlovy třetí manželky, se kdesi skrývá a uniká všem pronásledovatelům. Co horšího, představuje hrozbu, která může kdykoliv a kdekoliv udeřit. Pavel předpokládal, že sem, na dobře opevněný Karlštejn, by si jistě netroufal, ale kdo ví, zda nemá spojence mezi příslušníky zdejšího cechu malířů a zlatníků. Vždyť císař povolal na výzdobu tohoto prvního z říšských hradů nemálo vlašských umělců. Kdo by si troufal dát za všechny z nich ruku do ohně? Pavel rozhodně ne. A kdo ví, zda se někteří nevydali po jeho stopách, když se z Itálie vracel přes Alpy do Čech. Musel uznat, že služba Svatému otci byla mnohdy snadnější než služba císaři. Asi to bylo tím, že Karel na něho až příliš spoléhal, ne že by neměl i jiné špehy a tajné vyjednavače, ale za ty dlouhé roky, co se znali a přátelili, mu bezmezně věřil. Třebaže se Pavel v posledních letech jen zřídkakdy vyskytoval v Českém království, vždyť nyní vlastně poprvé viděl Karlštejn dokončený a v celé jeho kráse, stále hájil císařovy zájmy, leckdy i krvavou cestou.

„Slíbil jsem Alžbětě, že ji bude Svatý otec v Římě korunovat na císařovnu,“ přerušil společnou modlitbu Karel. „Myslíš, že už je příhodná doba?“

„Považuješ to za nutné?“

„Alžběta na tom trvá a nedá mi pokoj,“ posteskl si Karel a hluboce si povzdechl, jako by tím chtěl naznačit svoje trápení s příliš mladou a příliš ctižádostivou manželkou. „Ty se přece dobře znáš s Bernabo Viscontim…“ Císař jméno vládce Milána vyslovil spíše jako otázku. Snad chtěl od dominikána ústní potvrzení, že prohnaný Visconti je stále na jejich straně.

„Časy se mění a lidé s nimi,“ vyhýbavě odpověděl Pavel a spěšně dodal: „Na tvém místě bych se však více obával Uhlířů než Milánských.“

„Dej už pokoj s tou bláznivou sektou. Kdo je kdy viděl? Je to jen pověst…“

„Bohužel pravdivá pověst. Přece jsi nezapomněl, jak se tě krátce po tvé římské korunovaci pokusili zabít? A co se následně stalo v Pise?“

„Milý Pavle, vždyť je to už jedenáct let!“

„Možná ve své císařské velkorysosti na leccos zapomínáš, ale mohu tě ujistit, že Uhlíři nezapomínají nikdy. Tohle tajné společenství, které převzalo své jméno od mistrů pálení milířů, však si také na své noční akce uhlím začerňují tváře, se spíše rozrůstá, a pokud jde o Itálii, má své prsty všude. Předpokládám, že i tentokrát mě sledovali až sem do Čech.“

„Nestraš! Pokud ano, dám jich pár pověsit pro výstrahu a bude klid,“ rozhorlil se Karel.

„Koho dáš pověsit? Kde je najdeš? Budeš snad všechny své vlašské malíře, zlatníky a kameníky natahovat na skřipec, aby se přiznali, že k nim patří? Nezlob se, jsi jako papež Urban V., který se mi také vysmíval, když jsem ho před Uhlíři varoval.“

Císař Karel IV. si povzdechl a neříkal nic. Teprve po chvíli namáhavě zvedl svou nahrbenou a dopředu mírně nachýlenou postavu se slovy: „Je mi najednou nějak chladno. Musím se přiobléci. Uvidíme se u večeře.“

Karlovy bosé nohy zapleskaly na červených dlaždicích a mírně šouravým krokem opustil kapli. Jeho kdysi energická chůze zjevně už patřila minulosti. Dominikán Pavel ještě chvíli setrval v modlitbě, pak i on vstal a rozhodl se, že si Karlštejn trochu prohlédne. Sešel po točitém schodišti o patro níže, po krytém dřevěném mostku přešel do vedlejšího paláce a odtud teprve vyšel na nádvoří. Všiml se, že na ochozu jedné z nižších věží se stále ještě pracuje. Popošel až k lešení, po němž vylézali nahoru kameníci, a zaklonil hlavu. Karlštejn byl vskutku impozantním sídlem. Sice zdaleka nebyl tak veliký jako Pražský či Norimberský hrad, odhadoval, že je ještě menší než papežský palác v Avignonu, ale připadal mu mnohem výstavnější a pohlednější. Už se chtěl otočit a vydat se k budově purkrabství, když tu vedle něho cosi s rachotem spadlo, jen to zadunělo. Pavel na poslední chvíli uskočil a pohlédl vzhůru. Na nedokončeném ochozu, odkud se zřítil velký otesaný kámen, nikoho nespatřil. Bylo však zřejmé, že kdyby býval stál jen o pár loktů vedle, kámen by mu dozajista rozbil hlavu a pravděpodobně by ho i zabil.

„Hej, kdo je tam?“ vzkřikl, připraven se vydrápat po lešení a ztrestat toho nešiku.

„Stalo se něco, otče Pavle?“ otázal se dominikána Beneš z Vartemberka, který se právě vynořil ze dveří purkrabství.

„Vidíte ten kámen? Nechybělo mnoho a spadl mi na hlavu.“

„Ale nahoře na lešení nikdo není. Kameníci odtud sestoupili už před dobrou hodinou,“ namítl nejvyšší komorník.

„Pak to ovšem vypadá tak, že se mne někdo pokusil zabít.“

Vartemberk zrudl vzteky a hned začal poroučet královským zbrojnošům: „Hej, stráže, vyšplhejte se na lešení a chyťte toho drzouna!“

Muži v červeno-bílých kabátcích na jeho povel hbitě vyšplhali vzhůru až k nedokončenému ochozu věže, ale, jak ostatně Pavel předpokládal, nikoho tam nenašli. V té chvíli mu bylo nad slunce jasnější, že tajemní Uhlíři jsou mu znovu v patách a opět mu usilují o život.

III

„Co tady ten dominikán pořád chce?“ popuzeně se zeptala královna Alžběta Pomořanská.

Císař si povzdechl. Doufal, že za těch několik dní, co spolu stráví jeho manželka a Pavel pod jednou střechou Karlštejna, najdou k sobě cestu a začnou si vážit jeden druhého. Věřil, že jeho dlouholetý a také nejdůvěrnější přítel snadno dokáže získat přízeň jeho čtvrté manželky, tak jako se mu to snadno podařilo u třech předchozích. Pravda, náklonnost takové Anny Falcké přerostla rámec běžného přátelství mezi mužem a ženou, ale na to by Karel raději zapomněl. Kdo ví, jak se to vlastně odehrálo, a hlavně, kdo si na to vzpomene?!

Jenže s Alžbětou bylo všechno jinak. Jeho v pořadí čtvrtá choť, které musel zakázat, aby se neustále chlubila lámáním mečů a podkov, jako by šlo jen o tenké větvičky, se dost lišila od těch předcházejících. Prostě si vzala do hlavy, že bude vládnout spolu s Karlem a ve své tvrdohlavosti odmítala z tohoto požadavku slevit. Což o to, císař si při své chytrosti a důvtipu uměl poradit a vzbudit ve své mladičké a kromobyčejně silné manželce dojem, že si bere její názory k srdci a že je respektuje. Horší však už byla její žárlivost na všechny, kteří by ji snad chtěli v Karlových očích zastínit. S pražským arcibiskupem kardinálem Janem Očkem z Vlašimi se musela smířit, byl přece hlavou celé arcidiecéze, Buška z Velhartic jmenoval Karel nejvyšším hejtmanem v Nových Čechách, tedy části Horní Falce přičleněné k zemím Koruny české, tedy s ním Alžběta ani nepřišla do styku, ale návrat dominikána Pavla jí zcela vyvedl z míry. Ani ne tak on sám jako spíše mimořádná důvěra, které požíval u císaře. Nikdo si ke Karlovi nemohl dovolit to, co si dovoloval ten samolibý a tajemný dominikán, co přišel kdovíodkud. Na císařském dvoře se pohybovali všelijací podivní chlapíci, jako třeba ten věčně přiopilý malíř mistr Theodorik nebo minorita Jan Maringola, jehož Karel povolal do Čech, aby ve vybroušené latině sepsal dějiny Českého království, či astrolog a lékař mistr Havel ze Strahova, další z přátel dobrého truňku, který podle Alžbětina mínění pletl císaři hlavu svými horoskopy, a zcela svévolně tak zasahoval do jeho panování. Jenže žádný z nich neměl k jejímu manželovi tak blízko jako právě dominikán Pavel. Choval se, jako by byl císařův bratr a ne jeho poddaný. Zkoušela ho pomluvit tvrzením, že se nápadně dvoří jedné z jejích dvorních dam Kunhutě ze Šternberka, což by nebyl div, protože Kuňka, jak se jí říkalo, byla na mužské náramně chytlavá. Ale marná sláva, Karel svou ženu odbyl tím, že Pavel mu několikrát zachránil život, zasloužil se o jeho císařskou korunovaci a ostatně postará se i o Alžbětinu korunovaci, jenže nic z toho na mladou královnu neudělalo dojem, nic z toho ji s dominikánem neusmířilo. Zatímco Karel v noci spokojeně chrápal, ona se nešťastně převalovala na loži vedle něho a přemýšlela, jak by se toho vysokého potměšilého dominikána zbavila. Nejdříve doufala, že co nejdříve zase odjede, ale Pavel, třebaže bezděčně zaslechla něco o jeho povinnostech vůči papeži, se k něčemu takovému nijak neměl. Neustále si o čemsi špital s císařem, hovořili o jakýchsi uhlířích a ona nechápala, proč ta lesní chasa, co v lesích pálí dřevěné uhlí, je pro Karla a jeho přítele tak důležitá. Pak zase slyšela, že by se dominikán měl ujmout výchovy následníka trůnu malého Václava. Ten, třebaže mu bylo teprve pět, už byl korunovaným českým králem a Karel se chystal ho zasnoubit s třináctiletou uherskou princeznou Alžbětou. Mimochodem, toho malého spratka, který byl synem její předchůdkyně Anny Svídnické, nemohla ani cítit. Také kvůli tomu doufala, že nosí pod srdcem syna, který se má podle Karlova přání jmenovat Zikmund. Třeba Václav umře na neštovice nebo na zápal plic a pak by se její dosud nenarozený syn stál následníkem trůnu. Až se zastyděla za tuto hříšnou myšlenku, ale nemohla si pomoci. Proč by měl zůstávat její očekávaný potomek ve stínu toho rozmazleného Václava, který už teď sekýruje svoje chůvy a vychovatele? No ne?

„Pavel je můj nejlepší přítel,“ trval Karel na svém.

„Tak mocný vládce, jako jsi ty, nemá přátele, ale jenom poddané,“ odsekla Alžběta moudrostí, kterou zřejmě kdesi zaslechla či vyčetla.

„Ale já nechci mít jen poddané. K čemu je takové panování, při němž mohu jen nařizovat a přikazovat a nemohu se s někým poradit, někomu se svěřit?“

„Od toho máš přece mne, svou manželku před Bohem a lidmi,“ trvala Alžběta umíněně na svém. Navíc si ještě k tomu trucovitě dupla. Za jiných okolností by se císař rozesmál, ale v sázce byl jeho vztah k dominikánu Pavlovi. Věděl, že ho potřebuje jako málokoho.

„Pavel je můj nejlepší špeh a také vyjednavač!“

„Tak ať špehuje a vyzvídá někde jinde! Proč vůbec přijel, když ho nikdo nezval?“

„Pavel vždycky přicházel a odcházel…“ Karel se zarazil, protože sám nevěděl, jak vysvětlit jeho dlouhodobou nepřítomnost. A strašit svou ženu těmi tajemnými Uhlíři z opatrnosti nechtěl.

„Zkrátka přijel a zase odjel, kdy se mu to hodilo,“ dopověděla za Karla jeho manželka. „Poslechni, můj císařský manželi, mám z něho neblahou předtuchu. Čekáme přece spolu děťátko a ty jistě chceš, aby se narodilo zdravé a aby to byl chlapec, císařský princ. Chceš?“

„Jistě.“

„Tak pošli toho dominikána pryč!“

„Ale Pavel přece nemá žádný vliv na zdraví a pohlaví našeho potomka.“

„Pošli ho pryč.“

„Nemohu. Nemám k tomu důvod.“

V té chvíli už však Karel věděl, že Alžbětu nakonec poslechne. Ta mladá silačka ho měla ve své moci. Kdyby byl naživu Arnošt z Pardubic, kdyby tady byl Bušek z Velhartic, ale to bylo samé kdyby… Najednou chápal, že jeho otec král Jan sice válčil s jeho matkou Eliškou z rodu Přemyslovců, ale když se po její smrti znovu oženil, měla ho jeho nová manželka Beatrice zcela v hrsti. Poslouchal ji jako cvičený pes. A nyní on sám, Karel, mocný z nejmocnějších, vládce křesťanského světa, neměl vůli se bránit požadavkům své čtvrté, ani ne dvacetileté ženě Alžbětě Pomořanské. I nejvěrnějšího přítele, který za něho častokrát nasazoval krk, na její přání pošle pryč. Jen to bude muset nějak zaonačit, aby to nevypadalo, že Pavla vyhání. Sám se mu v posledních dnech raději vyhýbal. Minulosti patřilo noční vysedávání s číšemi vína, bratrská objetí a důvěrnosti. Vždycky se vymluvil, že se musí věnovat definitivní dostavbě Karlštejna nebo se zajet podívat, jak pokračuje stavba nového kamenného mostu přes Vltavu mezi Starým a Menším Městem pražským. Pak zase přijel kyperský a nominálně také jeruzalémský král Petr z Lusignanu či aquilejský patriarcha Marquardt z Randeggu. Vždycky se našel nějaký důvod, pro který neměl na svého starého přítele čas. Ale teď to bude muset vyřešit…

IV

„Pojď se mnou, něco ti ukážu,“ vyzval Karel IV. dominikána Pavla a vedl ho do kaple svatého Kříže v nejvyšším patře císařského paláce, který byl spíše obytnou věží dominující celému hradu. Pavel znovu s úžasem hleděl na klenutý zlatý strop a jasnými barvami kypící obrazy mistra Theodorika, na nichž dávno mrtví světci a mučedníci jako by ožívali. Svatý Jiří třímal své kopí, svatý Mořic meč, svatá Alžběta krmila žebráka, svatá Otýlie zdravila palmovou ratolestí, svatý Jeroným držel tlustou knihu… Na stěně nad oltářem byl umístěn triptych vztahující se ke Kristovu ukládání do hrobu a zmrtvýchvstání, a přímo na zlatým plechem obkládané mense stál rovněž zlatý, drahokamy vykládaný ostatkový kříž.

„Jen přistup blíž,“ vyzval Karel svého přítele. S úctou uchopil kříž a podal ho váhajícímu Pavlovi. „Pohleď, v tomto skleněném medailonku je uložen trn z Kristovy koruny. Druhý jsem nechal umístit do koruny svatého Václava, kterou jsou korunováni čeští králové. A zde, pod tímto křišťálem, spatříš třísky z Kristova kříže…“

Pavel znal Karlovu posedlost svatými ostatky a už se obával, že mu ukáže schránku s autentickými slzami Panny Marie. Naštěstí se ničeho takového nedočkal. Místo toho ho císař zavedl za oltář, vyňal z koženého váčku, který nosil u pasu, zlatý klíček a odemkl skryté dveře, na první pohled vypadající jako součást stěny zdobené drahými kameny. Ve skutečnosti byly jaspisy, acháty, ametysty a karneoly přilepeny nikoliv na zeď, ale na kovový dveřní rám. Dveře se pomalu otevřely, Karel uchopil jednu z hořících svící, které stály na oltáři, a vstoupil do temné skrýše. Překvapený mnich ho beze slova následoval. Ve tmě se leskly předměty ze zlata a stříbra, ale teprve poté, co na ně dopadlo mihotavé světlo plamene svíce, se rozzářily naplno.

„Pohleď!“ Karel se sklonil k velké zlaté truhlici zdobené průhlednými křišťály, zelenými smaragdy, červenými rubíny a modrými safíry. „Zelená je barvou duchovního obrození, čistých životních sil, červená pak krve a Kristova utrpení, modrá je barvou pláště jeho matky Panny Marie, barvou smíru,“ vysvětloval císař symboliku výzdoby truhlice. Poté opatrně zvedl víko a sáhl dovnitř, oběma rukama vyňal kulaté kožené pouzdro zdobené černým dvojhlavým orlem a podal ho Pavlovi. „Otevři ho,“ vyzval ho a dominikán rázem pochopil, co spatří. Uvnitř se totiž skrývala říšská koruna římských králů, kterou, jak se věřilo, nosil na svých skráních samotný Karel Veliký, první z křesťanských císařů. Jen zasvěcenci však věděli, že jejím skutečným zhotovitelem byl až obnovitel Svaté říše římské Ota Veliký.

Pavel otevřel pouzdro a opatrně odtud vyňal vysokou třpytící se zlatou korunu sestavenou z osmi nahoře zaoblených destiček zdobených perlami, drahokamy a jemným filigránem. Čelní destička byla zakončena křížem osazeným perlami a drahými kameny.

„V této truhle jsou uloženy všechny říšské korunovační klenoty,“ pokračoval Karel ve svém výkladu. „Však také Karlštejn jsem nechal zbudovat právě kvůli nim. Pro všechny věky má být pevností, která bude chránit tento říšský poklad.“

„Je škoda, že tyto cennosti jsou ukryty před zraky lidí. Měl bys je, Karle, vystavovat na odiv, abys přede všemi ukázal svou moc a ve svém milovaném českém národě vzbudil sebevědomí a pýchu.“

„Neboj se, i na to jsem myslel. Každoročně o velikonočních svátcích, kdy si připomínáme Kristovu oběť a jeho zázračné zmrtvýchvstání, je dávám vystavit ve zvláštní věži, kterou jsem nechal zbudovat uprostřed Dobytčího trhu na Novém Městě pražském. Ze všech zemí Koruny české tehdy přicházejí do Prahy poutníci, aby se ve svatovítské katedrále na Pražském hradě poklonili památce zemských patronů Václava a Vojtěcha, na Vyšehradě užasli nad lýkovými střevíci a mošnou mého milého předka z matčiny strany Přemysla Oráče a na Novém Městě pak obdivovali říšské korunovační klenoty. Jen se podívej, tady je meč Karla Velikého nazývaný Joyeuse, zde vidíš zlaté říšské jablko a tady snad nejvzácnější předmět, a to svaté kopí, kterým římský setník Longinus probodl Kristův bok.“

S těmito slovy zvedl notně rezavý hrot zpevněný zlatými pláty a nasazený na krátké dřevěné žerdi, viditelně novější. Pavel ještě nikdy nespatřil tuto podivuhodnou zbraň, kterou prý používal už císař Konstantin a po něm i Karel Veliký, a kterou císař Ota Veliký v bitvě na řece Lechu zahnal Maďary. Opatrně a s nepředstíranou úctou vzal kopí do ruky a zvědavě si ho prohlížel. „Četl jsem, že když vypadlo Karlovi Velikému z ruky, krátce nato zemřel,“ pronesl zamyšleně. „A císař Fridrich Barbarossa ho prý kdesi v Arménii cestou do Svaté země odložil, aby se mohl vykoupat v řece, ale pak ho nečekaně strhl proud a utonul.“

„Nezdá se mi pravděpodobné, že by takovou cennost bral Barbarossa na křížovou výpravu,“ namítl Karel. „Podle letopisců bylo v jeho době Longinovo kopí a další říšské klenoty uchovávány na hradě Trifels ve Falci.“

Dominikán vrátil cennou zbraň císaři a ten ji opět uložil zpátky do truhlice. V duchu tušil, že ho sem nezavedl náhodou. Vše, co Karel podnikal, mělo svůj důvod a jistě tomu tak bylo i tentokrát. Samozřejmě se chtěl příteli pochlubit, že je oprávněným držitelem říšských korunovačních klenotů a jejich uložením na Karlštejně dával na vědomí, že od nynějška budou pány Svaté říše římské jen čeští králové. Po Karlovi to bude jeho syn Václav a po něm zase jeho syn a tak dále až do skonání věků. Ve skrýši za oltářem kaple svatého Kříže byly ještě další předměty, jichž si císař cenil, ale poté, co si prohlédli svaté kopí, jako by o ně ztratil zájem a už se nechtěl ničím jiným chlubit. Vrátili se před oltář a ještě chvíli setrvali v tiché modlitbě. Oběma se cosi honilo hlavou a Pavel měl pocit, že se Karel najednou ostýchá vyslovit své myšlenky. Teprve když sestoupili do komnaty s malovaným trámovým stropem a panoš jim přinesl konvici s vínem a dvě číše poseté drobnými skleněnými perličkami, začal císař poněkud zeširoka hovořit o tom, co má na srdci: