Stanislav Češka

ARCIBISKUPOVA SMRT

Vydala Moravsk. Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-6500-8

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Tuto knihu bych rád rovněž věnoval připomenutí 1150. výročí příchodu vzdělaných soluňských bratří Konstantina a Metoděje na Moravu. Do naší země přišli v roce 863. Kéž by jejich moudrost, rozhled a nadčasovost jejich životního díla byla příkladem i pro nás.

Jak prohlašuji na další stránce, příběh v této knize a postavy v něm jsou pouze a jen dílem mé fantazie. Nicméně dvě skutečné osobnosti, archeology, kteří značnou část svého profesionálního života věnovali zkoumání velkomoravské historie, vrománu zmiňuji:

profesora Viléma Hrubého, bývalého dlouholetého vedoucího výzkumů ve Starém Městě a Uherském Hradišti;

docenta Zdeňka Klanicu, bývalého dlouholetého vedoucího výzkumů v Mikulčicích.

Práci obou těchto pánů se hluboce obdivuji a dovolil bych si jim proto tuto knihu také věnovat. Bez toho, jakým způsobem přispěli k našemu poznání dějin Velké Moravy, by totiž tento příběh nevznikl.

Poděkovat bych chtěl také dvěma kamarádům:

exkolegovi Robertu Červeňovi za to, že svolil být inspirací pro jednu z význačných postav románu;

příteli Josefu Chládkovi za to, že tuto postavu pomohl okořenit svými historkami.

I když nechci a ani nemohu popírat fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná a zobrazení některých úřadů a úředníků může u někoho evokovat jisté asociace, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, událostmi či institucemi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad, u baziliky Panny Marie (dnešní Valy u Mikulčic, třetí kostel), r. 906

Slunce už dávno zmizelo za obzorem a na moravgradské hradiště se snesla tma, jen tu a tam narušovaná světlem loučí nebo olejových lampiček.

Temno oblohy na straně, ze které přicházelo každý den slunce, však narušovaly záblesky načervenalé záře.

Vysoký bělovlasý muž se vzpřímenou ramenatou postavou stál mlčky před vchodem do baziliky. Mužova postava rovná jako svíce tomu nenasvědčovala, hluboké vrásky v podlouhlé tváři orámované vlasy spadajícími až na ramena však prozrazovaly, že muž je starší než převážná většina ostatních obyvatel Moravského království. Mužovy velké a chytré hnědé oči si vás prohlížely s moudrostí 76 let, po které zvídavě sledovaly tento svět.

Oblečení dávalo najevo, že muž před bazilikou je velmi majetný. Na sobě měl hedvábnou halenu ušitou z dovezeného hedvábí a jemné lněné kalhoty. Obě části oděvu byly zdobeny vyšíváním zlatou a stříbrnou nití. Mužovy nohy byly nazuty do vysokých kožených bot, které samy o sobě představovaly malé jmění. Kolem pasu měl upevněný široký řemen z jemné kůže zakončený stříbrným nákončím se zlatými ozdobami. Nákončí i masívní přezka řemene byly zhotoveny ze stříbra. Na řemeni měl na levém boku zavěšeno pouzdro z jemné kůže zdobené drobnými drahokamy. V pouzdru byl zasunut na první pohled neobyčejně drahý a vzácný meč s čepelí z damaskové oceli. Jílec meče byl zdobený stříbrem a dalšími drobnými drahokamy. Místní zbrojíři byli sice velice šikovní a ve svém umění se už dávno vyrovnali zbrojířům z Frank, avšak takových zbraní, jaké visely po mužově boku, v moravské zemi mnoho k vidění nebylo. Muž si svůj meč přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

Az mužova vzpřímeného a pevného postoje bylo zřejmé, že ani nyní ještě zdaleka není nemohoucím starcem a meč nenosí jen pro ozdobu a je schopen jej bez rozpaků použít.

Každému, kdo muže uviděl, bylo jasné, že se jedná o neobyčejně majetného avlivného velmože. Aopravdu tomu tak bylo. Jeho jméno na Moravě znal každý. A každý, kdo měl tu čest se sním setkat, si takové setkání dobře pamatoval asúctou se uklonil před Slavomírem z Dolnogradu, hned po králi nejmocnějším velmoži na Velké Moravě. Za svůj dlouhý život Slavomír sloužil hned třem moravským vládcům. Nejprve moudrému Rastislavovi, který dal moravské říši pevné základy, potom sice neobyčejně chytrému a statečnému, avšak také horkokrevnému Svatoplukovi, se kterým se často střetával, když se jej snažil brzdit v jeho výbojích, při kterých však král bohužel zapomínal na stabilitu říše, anyní Mojmírovi, Svatoplukovu synovi, který podědil moudrost a rozvahu prastrýce Rastislava, avšak nebylo mu dáno, aby své schopnosti mohl naplno projevit a dát do služeb své země. Místo jejího budování a zvelebování ji musel bránit před sílícím tlakem nepřátel a napravovat tak chyby svého otce. Ze západu útočili Frankové, z východu hrozilo narůstající nebezpečí od Maďarů, a vnějšího tlaku potom využívali vládci podřízení moravskému králi, kteří jej postupně nechávali na holičkách. Slavomíra snad nejvíc bolela nevděčnost českých kmenů. Moudrý arcibiskup Metoděj kdysi pokřtil jejich vládce Bořivoje i s jeho manželkou Ludmilou. Se Svatoplukovou pomocí se potom Čechové ubránili zničujícímu tlaku Franků násobenému vzpourou bojovníků vedených knížetem Strojmírem. A když po letech Svatoplukův syn Mojmír potřeboval pomoc, byli to právě Čechové, kteří jej jako jedni z prvních nechali svému osudu.

Ačkoliv – byl Mojmír ještě naživu? Už to byl nějaký čas, kdy se svými muži vytáhl ztrestat zpupné Nitravany. A zprávy, které přišly, dobré nebyly…

Sám Slavomír už dávno pochoval svou ženu Ladu, své tři syny a jednu dceru, a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Stejně tak jej už před lety opustil věrný přítel viking Erik, který sní svůj věčný sen pochovaný v moravské zemi.

Velmož jim věnoval tichou vzpomínku a s povzdechem se zadíval na záblesky načervenalé záře za řekou Moravou. V té chvíli k němu přistoupil mladý ramenatý bojovník a tiše, s pohledem upřeným na rudou záři na obloze, řekl: „Dědo, už hoří naše vesnice za řekou. Zítra budou Maďaři před branami Moravgradu.“

Slavomír se laskavě zadíval na mladého muže, byl to jeden z jeho žijících vnuků. Potichu mu řekl: „Bohužel máš, Ladislave, pravdu. A to nejhorší je, že už tu zbývá jen pár bojovníků, kteří mocné hradby Moravgradu nemohou před Maďary ubránit.“

Ladislav smutně přikývl a dodal: „Budeme zítra dělat s bratrem Slavomírem, co bude v našich silách. To jediné, co však budeme moci udělat, bude získat čas, aby co nejvíce lidí mohlo Moravgrad opustit a hledat záchranu jinde.“

Starý velmož se naléhavým tónem zeptal: „Opravdu tu s vámi nemám zůstat?“

Mladík rozhodně odpověděl: „V žádném případě, dědečku! Ty už ses pro naši zemi nabojoval dost! Teď je řada na nás, mladých, abychom se obětovali. Ty, prosím, udělej to, na čem jsme se domluvili. Zachraň pozůstatky bratra Metoděje. Jen Bůh ví, jak bude zítra vypadat tohle hradiště a jeho okolí!“

Potom se Ladislav na chvíli zarazil, polknul a zastřeným hlasem dodal: „A jen Bůh ví, jestli tenhle jeho chrám tu bude za týden ještě stát.“

Slavomír vnuka pohladil po rameni. „Nebudu tě marně utěšovat, chlapče. Takové myšlenky mně už také přišly na mysl. No nic, pojď se podívat, jestli už naši vojáci připravili bratra Metoděje na cestu.“

Velmož následovaný svým vnukem vešel přes atrium a nartex do hlavní chrámové lodi. Oba se pokřižovali a Slavomír se zastavil a rozhlédl po prostoře jen spoře osvětlené olejovými lampičkami. V duchu si řekl, že si ten pohled musí zapamatovat, protože tu zřejmě ve svém životě je naposledy. Chvíli postál, krátce se pomodlil. Následován svým vnukem potom pomalu přistoupil ke skupině čtyř zbrojnošů, kteří ve světle loučí stáli nad otevřeným hrobem, vlevo od prostého kamenného oltáře umístěného uprostřed hlavní lodi chrámu.

Když vojáci uviděli starého knížete, s úctou mu udělali místo. Jeden z nich byl starý asi jako Slavomír a také jako on se vyznačoval stále ještě pružným tělem. Pod jeho velením pracovali tři mladí vojáci.

Starý voják, byl to Vladan, dlouholetý velitel Slavomírovy vojenské družiny na jeho dvorci ve Veligradu, ukázal na malou dřevěnou truhlici s otevřeným víkem položenou vedle vykopaného hrobu. V truhlici byl balík pečlivě zabalený v červené hedvábné látce. Vladan řekl: „Tady jsme shromáždili snad všechny kosti bratra Metoděje. Moc světla tu nemáme.“

Slavomír mávl rukou a zeptal se: „A kroniku, Gorazdovu kroniku, máte?“

Vladan ukázal na oltářní stůl. Ležela tam zvláštní podlouhlá nehluboká nádoba vydlabaná z kamene s rovněž kamenným víkem, které bylo zalité voskem, takže obsah nádoby byl dokonale chráněn. „Naše moravská kronika je podle tvých rozkazů pečlivě zabalená v povoskovaném plátně a uložená tady v té nádobě vyrobené podle tvého nákresu. Myslím, že ji můžeme uložit do země vedle ostatků bratra Metoděje. Těch pár let neklidu tam určitě přečká beze škod, a až se maďarské nebezpečí z naší země vzdálí, může být kniha zase vyzvednuta na světlo Boží.“

Slavomír souhlasně pokývl hlavou. „Děkuji ti, dobře jsi vše zařídil, milý Vladane. Nemůžeme čekat, pokud ostatky bratra Metoděje nemají padnout do maďarských rukou. Zahrňte hrob, dejte na něj zpět kamenný poklop, uzavřete truhlici s ostatky, naložte ji na jednoho koně, nádobu s kronikou dejte na druhého koně. Ještě teď v noci se vydáme do Veligradu. Není to příjemné, jet v noci. Pokud bychom však čekali do rána, Maďaři by nás už nemuseli nechat odjet.“

Starý Vladan přikývl, a jak Slavomír přikázal, tak udělali.

Slavomír pokynul rukou svému vnukovi. Vyšli před baziliku, tam Slavomír vnuka objal a dojatě mu řekl: „Chlapče, pokud to jen trochu půjde, Maďarům ujeďte. Bránit se, dokud vás tu všechny nepobijí, nemá smysl. Vaše meče budou potřeba i ve Veligradě, zvlášť když už mnoho našich bojovníků nezbývá. Musíme své zbylé síly soustředit, abychom se alespoň tam byli schopni účinně bránit. Budu tě s mladým Slavomírem a vašimi muži čekat ve Veligradě. A bratra Metoděje pohřbím tentokrát uprostřed lodi v malém kostele ve tvém veligradském dvorci. Hrob nijak zvlášť neoznačím. Myslím však, že to není nutné. řeknu o něm tvé ženě a samozřejmě starému arcibiskupovi Gorazdovi. A vzhledem k tomu, že jsi svůj kostelík už nestihl přestavět a rozšířit, bude tam snad Metoděj v bezpečí. Nikdo jej nebude hledat v takovém nenápadném svatostánku. Tak, provázej vás tu všechny Bůh!“

2.

Druhého dne po poledni přijel kníže Slavomír se svými muži k hradbám Veligradu. Cestou míjeli uprchlíky před Maďary, kteří směřovali také do Veligradu a někteří do ještě vzdálenějších hradišť Moravy.

Stráž u brány s úctou pozdravila knížete. Ten pokynul rukou a malý průvod se za ním vydal do půlnoční části Veligradu, kde stál dvorec Slavomírova vnuka Ladislava.

Po nedlouhé jízdě už stáli před malým neomítnutým kamenným kostelíkem, který nechal Ladislav postavit v rohu svého dvorce. Mladý velmož chtěl kostel rozšířit, jeho plány však přerušil maďarský vpád do moravské země.

Kníže Slavomír se zadíval na prostou stavbu, v jejíchž neomítnutých kamenných stěnách byla malá okénka přivádějící světlo do téměř čtvercové lodi a půlkruhovité apsidy. Budova byla krytá šindelovou střechou. Na první pohled vypadala velmi prostě a zdaleka nedosahovala nádhery jiných veligradských kostelů. Slavomír si proto říkal, že by neměla přitahovat pozornost případných nájezdníků, zvlášť když i vnitřní zařízení kostela bylo velice prosté.

Kníže pokynul svým mužům a ti podle jeho příkazů opatrně rozebrali kamennou podlahu uprostřed lodi kostelíka. Vykopali tam jámu, do které vložili truhličku s Metodějovými ostatky a kamennou nádobu s Gorazdovou kronikou, knihou, ve které na pergamenových listech byly pod vedením starého kněze Gorazda, následovníka Metodějova, sepsány dějiny Moravy.

Jámu zahrnuli, hlínu důkladně udusali, položili zpět kameny tvořící podlahu. Potom po sobě ještě pečlivě uklidili a večer už by nikdo nepoznal, že malý kostelík skrývá velký poklad…

3.

Brno, současnost

Každý, kdo studoval na střední škole, dobře ví, že toto studium má dva nezpochybnitelné vrcholy. Samozřejmě maturitu a pak maturitní večírek. Teprve po absolvování obou těchto významných životních předělů můžete právem tvrdit, že oplýváte středoškolským vzděláním, a můžete buď vyrazit do víru života, ti vědychtiví potom do víru studií vysokoškolských.

Pokud však vaše středoškolská třída nebyla jen společenstvím mladých individualit, které se při první příležitosti rozprchly do světa za budováním svých kariér, čekají vás v jistých intervalech večírky, na kterých si svá středoškolská studia můžete připomenout s dojatou myslí, rozněžněnou větším či menším množstvím alkoholu.

V mém případě se kolektiv naší třídy úctyhodného brněnského gymnázia na Křenové ulici scházel pravidelně v pětiletých intervalech. Tato setkání se s přibývajícími lety postupně stávala svým způsobem panoptikem zajímavých osobností.

Pomíjím tu část, kdy si přítomní pánové říkali něco jako:

„Ta Jana byla taková nevýrazná puťka, a jaká z ní je teď kost, že já blbec si ji tehdy nenabalil;

ježíšmarjá, z té Aleny je teď mašina a jaká je k tomu blbá, ještě že jsem byl tak chytrej, že jsem si s ní nic nezačal;

ta Zdena je fešanda jako zamlada, ale potvora, když ji posloucháš, jak mluví o chlapech, hrůza, ještě že jsem se tehdy od ní nenechal sbalit.“

Podobné myšlenky asi probíhají hlavami mnoha pánů (a v opačném gardu samozřejmě i dam), kteří a které taková setkání absolvují.

Ta panoptikální zajímavost našich setkání byla v tom, že život některých osobností naší bývalé třídy se ubíral pozoruhodnými cestičkami.

Pokorně se musím přiznat, že jedním z exotů jsem zde byl i já. Když jsem se ještě ve svých policejních dobách objevoval v parádní policejní uniformě, kterou jsem jinak téměř nenosil, sklízel jsem nepokrytý obdiv a dámská část naší třídy mi tvrdila, že mi uniforma „fakt sekne“. I když v dobách před rozkladem naší armády mezi námi byli ještě dva vojáci z povolání, kteří se mnou soupeřili o pozornost na tomto poli, já policista jsem tento souboj uniformované elegance s přehledem vyhrál.

Na rozdíl od svých vojenských spolužáků, když později armádu opustili a ocitli se v civilu bez uniformy, já nepostrádal pro dotyčné spolužačky jisté pikantnosti ani později, když jsem již byl soukromým očkem.

Když krátce vzpomenu dalších podobných „osobností“: byl mezi námi třeba farář, můj spolužák už od základní školy, Honza Nováček, nyní spravující brněnskou katedrálu, kterému jsem měl tu čest před časem také posloužit jako detektiv; dále mezi námi bylo několik lékařů, mezi kterými byl nepřehlédnutelný především jeden, v Praze působící soudní patolog, jehož historky vždy zpříjemnily čas u jídla, ať už nás bavil historkami z pitevny nebo prorokoval, že na jeho stole, případně u jeho kolegů všichni skončíme. Svým účesem (o co méně na temeni, o to více na zádech) vynikal jeden rockový muzikant, který ovšem opustil kdysi zájezd Čedoku do západního Německa a nyní byl žádaným doprovodným hudebníkem německých rockových hvězd.

Nejvíc však mezi námi, jak musím uznat a uznávat vždy budu, vynikal Čáryfuk. Ten byl také tím, který to z nás, jak se říká, „dotáhl nejdále“.

4.

Čáryfuk se samozřejmě nejmenoval stejně jako onen slavný seriálový kouzelník, tedy Catweazle. I když, pravda, jistá fyzická podoba se seriálovou postavou herce Geoffrey Bayldona zde byla. Občanské jméno našeho spolužáka Čáryfuka, zahrnující tituly, bylo prof. dr. Radan Černý, DrSc.

Čáryfuk vynikal zcela nepřehlédnutelným vzhledem. Jeho hubená, asi 180 cm vysoká postava byla obvykle oblečena v černých džínsech a nějakém černém triku nebo košili, která měla na hrudi motiv obvykle obsahující lebku nebo nápis Devil, tedy ďábel, případně, pokud byl Čáryfuk dobře naložený, tak něco jako Hell, tedy peklo.

Části Čáryfukova těla, které oblečení odkrývalo, ukazovaly bohaté a nápadité tetování, o kterém jsme my, co jsme Čáryfuka znali, dobře věděli, že dílem pochází dokonce od amazonských indiánů.

Čáryfukova postava byla korunována podlouhlým obličejem, rámovaným hustými černými vlasy sepnutými na zádech do ohonu a sahajícími až pod lopatky. Samozřejmě i brána do Čáryfukovy duše, jeho obličej, byla patřičně vyzdobena. Jednak takříkajíc přírodně – krátkou bradkou, jednak uměle – k tomu měl povrch své hlavy vyzdoben řadou kousků piercingu, přičemž dával výhradně přednost piercingovým šperkům vyrobeným z titanu. Pravou i levou část nosu měl protknutou dvěma kroužky, v nosní přepážce mu visel jakýsi oblouček ve tvaru U, zakončený dvěma špičatými malými kužely – vypadalo to, jako malá zahnutá šipka, v jeho případě však zašpičatělá na obou koncích.

V každém z uší se mu potom houpalo několik náušniček ve tvaru kroužků – poslední stav byl šest kousků v každém uchu. Obvykle při každém novém setkání jsem zjistil, že Čáryfukovy uši jsou o něco těžší. Faktem bylo, že naposledy jsem už konstatoval, že se mu do uší nic dalšího nevejde, což Čáryfuk souhlasně komentoval slovy, že se už bude muset opravdu soustředit na kvalitu a kvantitu ponechat stranou.

Kromě záliby v tetování a piercingu Čáryfuk vynikal dvěma zajímavými koníčky. Jednak se věnoval krasobruslení, sice jen na amatérské úrovni, jenže řekněte sami, kolik znáte lidí, kteří dokážou skočit dvojitého salchowa nebo rittbergera? A potom jeho domácím miláčkem byla víc než dvoumetrová krajta, kterou pojmenoval domácky Pupík. Kromě toho měl také až do poměrně nedávné doby manželku – té krasobruslení nevadilo, krajta však byla jedním z důvodů (i když pro Čáryfukovu paní spíš záminkou), proč se před krátkým časem rozvedli.

Čáryfuka jsem znal už od dob základní školy. Jeho takřka odborné záliby se vyvíjely stejně pozoruhodným směrem, jako výzdoba jeho zevnějšku.

Nejprve z něj byl nadšený chemik, při čemž jsem mu, pokorně přiznávám, nadšeně sekundoval. Oba jsme provedli řadu více či méně, no spíše více destruktivních pokusů. Tyto chemické začátky byly příčinou Čáryfukovy přezdívky.

Když se potom objevil populární britský seriál, jehož kouzelnického hrdinu pojmenovali překladatelé do češtiny stejně jako my svého kamaráda, Čáryfukova popularita mezi námi samozřejmě neobyčejně vzrostla.

Teď se však ještě musím vrátit k tomu, jak jsme měli úspěšně nakročeno stát se světově proslulými chemiky. Bohužel pro světovou vědu jsme vyvolané naděje nenaplni

li. Konec naší slibně nastartované chemické kariéry nastal jednoho posledního dubnového večera. Rozhodli jsme se odpalovat pomocí rachejtlí čarodějnice. Tedy vyrobili jsme raketky, které jsme vyzdobili figurkami těchto roztomilých ženštin. První raketa se nám tehdy vznesla do poměrně impozantní výše. Přidali jsme tedy trochu na palivové směsi a výsledkem bylo to, že z odpalovacího zařízení a připravených raket a čarodějnic po skutečně pozoruhodné a nezapomenutelné explozi vůbec nic nezbylo. Nás dva spolu se třemi spolužáky, kteří nám pomáhali, naštěstí zachránil blízký příkop. Když Čáryfuk totiž viděl, že se mu průběh chemické reakce poněkud vymkl kontrole, zachránil nám životy a zdraví tím, že zavelel ke skoku do onoho příkopu.

Po tomto vydatném zážitku jsme s Čáryfukem oba usoudili, že kariéra chemika, případně pyrotechnika, po které jsme také pošilhávali, může být trochu nebezpečná. Já se začal věnovat detektivkám, což nakonec vyústilo ve studium práv a práci na kriminálce, a Čáryfuk se začal zajímat o Kelty. To mu vydrželo do našich společných gymnaziálních let, kdy od Keltů přešel ke starým Slovanům.

Prázdniny Čáryfuk v té době trávíval na velkomoravských vykopávkách jako brigádník. Pány vědce už tehdy zaujal svým nadšením pro věc a šikovností a citem, které prosívání archeologických vykopávek potřebuje. Když jsme končili gymnázium, usmálo se na Čáryfuka štěstí, protože zrovna na brněnské univerzitě otevírali na filosofické fakultě nový ročník archeologie. Přihlásil se tam, byl přijat a školu úspěšně ukončil, přičemž si už udělal jméno jako mladý a nadějný začínající archeolog a historik.

5.

Záhy si Čáryfuk, který se stal zaměstnancem Archeologického ústavu Akademie věd a postupně také přednášejícím na brněnské univerzitě, udělal doktorát a ve vědeckých kruzích i pro laickou veřejnost, protože měl a má ten dar

o své práci zajímavě vyprávět, začal být známý jako dr. Radan Černý. Postupně pak na jeho vědeckém kontě začaly přibývat odborné úspěchy, což bylo doprovázeno množením se titulů před i za jménem.

Nakonec se pan profesor Černý, který však pro nás kamarády zůstal pořád tím starým Čáryfukem, stal naším nejslavnějším a nejchytřejším archeologem a historikem, uznávaným v podstatě na celém světě. Stal se nejen naším největším odborníkem na dějiny starých Slovanů a především Velké Moravy, zabýval se také dějinami Keltů a starých indiánských kultur. Byl za svoji práci obdařen řadou čestných doktorátů a především je asi jediným obyvatelem České republiky, který se může pyšnit dvěma vzácnými vyznamenáními.

Za významný přínos k vyhodnocení archeologických výzkumů galských sídlišť na území Francie jej totiž před pár lety vyznamenal francouzský prezident na návrh Čáryfukových francouzských kolegů řádem čestné legie. A protože si ve Francii Čáryfukovy hlavy považovali, stal se hned rytířem Čestné legie v hodnosti komandéra, čímž získal prostřední z pěti udělovaných hodností a zařadil se mezi necelé čtyři tisíce osobností, které se tímto titulem mohly pochlubit.

Ještě vzácnějším metálem ozdobili Čáryfukovu hruď ve Velké Británii. Samotné Její Veličenstvo britská královna Alžběta vyznamenala Čáryfuka řádem britského impéria. Tentokrát dostal druhou nejvyšší z pěti tříd tohoto řádu. Stal se rytířem-komandérem, což bylo stvrzeno příslušnou řádovou hvězdou. Jako cizinec se sice nestal „sirem“, získal však právo uvádět za svým jménem zkratku označení svého vyznamenání, tedy „KBE“, což je „Knight Commander of the Order of the British Empire“, pro neznalé angličtiny „Rytířkomandér řádu britského impéria“. Krátce po Čáryfukově vyznamenání se tehdy konala naše pravidelná pomaturitní seance, a tak jsme slavnému spolužákovi věnovali všemi podepsané blahopřání, které jsme vložili do obálky, na níž stálo: „prof. dr. Radan Černý, DrSc., KBE“. Čáryfuk tu nádheru chvíli se svým typickým nesmělým úsměvem pozoroval a posléze nás poslal do jistých končin. A pak jsme tu slávu samozřejmě pořádně zapili.

Nyní je třeba se zmínit ještě o několika věcech, abyste Čáryfuka důkladně poznali. Jednak jde o to, že Francie a Británie jej velebí, jeho vlastní vlast jej však, jak už to bývá, přehlíží. Ani na Hradě, ani v Parlamentu si na Čáryfuka s žádným metálem nevzpomněli. V družných chvílích nad sklenkou svého zamilovaného absintu však Čáryfuk sebekriticky přiznává, že malý díl viny nese také sám. Je fakt, že v českých a moravských zemích se závidí, takže i mnozí Čáryfukovi kolegové nad jeho slávou zrovna nejásají, pravda je však také to, že Čáryfuk je občas poněkud horkokrevnější povahy, stává se mu, že mu „bouchnou saze“, což zrovna kariéře neprospívá. Jednou se tak Čáryfukovi třeba zdařilo nazvat tehdejšího ministra kultury ignorantem a sdělit mu, že si má políbit prdel, jak onomu důstojnému hodnostáři pregnantně sdělil.

Byla to jedna z roztomilých Čáryfukových historek, které dával k dobru v kruhu dobrých kamarádů. Před lety totiž svolal ministr kultury naše přední archeology do svého úřadu, aby si načechral peří a předvedl, jak stát pečuje

o svou historii. A co čert nechtěl, debata se stočila na záchranný výzkum, který tehdy Čáryfuk vedl ve Starém Městě u Uherského Hradiště. Měla se tam stavět jakási silnice a obchodní centrum, a jak jinak, na archeology všichni tlačili, aby nezdržovali svým vrtáním se v zemi. Jenže Čáryfukovi lidé tehdy objevili několik šperkařských dílen s nejbohatšími nálezy za posledních možná třicet let, jak tehdy mohl Čáryfuk hrdě zdůraznit. Když si na onom zasedání postěžoval, jak jim není dán čas ty poklady ze země vyzvednout, ministr kultury si vzal slovo a začal řečnit o podpoře průmyslu a stavebnictví, jejichž rozvojem získáme prostředky na průzkum naší historie. Onen ministr totiž před svým angažmá v kultuře šéfoval ministerstvu průmyslu a nějak se mu ty proslovy spletly dohromady. V milém rytířikomandérovi v té chvíli vzkypěla jeho horká krev a „bouchly saze“ a žvanícímu politikovi poradil výše zmíněné ohledně líbání pozadí. Protože byli přítomni také novináři, nikdo si Čáryfuka nedovolil zepsout, protože pravda byla na jeho straně a navíc, ministr neministr, Čáryfuk byl osobnost příliš slavná na to, aby si na ni někdo dovolil přímo a hrubě dupnout. Nebohý ministr kultury navíc v té chvíli nechtěl vypadat jako kulturní ignorant. Čáryfuk tehdy potřebný čas na výzkum dostal. A není nutno zdůrazňovat, že většina z jeho kolegů, vyjma několika starších profesorů, se milého Čáryfuka v konfliktu s ministrem nezastala a raději studovala povrch stolu, u kterého seděli.

Poněkud pikantní bylo, že po nějaké nepříliš dlouhé době zmíněný ministr kultury rádoby státnicky se usmívaje, jak měl ve zvyku, otevíral v Britském muzeu Čáryfukem vytvořenou výstavu „Šperky Velké Moravy“. Tragikomické tehdy ovšem bylo, že nebýt poněkud nakvašené reakce britské strany, milý pan ministr by Čáryfuka sebou na ono londýnské otevření výstavy ani nevzal.

Nicméně „tam nahoře nezapomínali“. A tak to měl Čáryfuk díky své přímočaré povaze ve své vlasti občas poněkud obtížné. Byl však takovou světoznámou kapacitou, že si z toho zase příliš těžkou hlavu dělat nemusel a přes nepřízeň mocných si své vědecké zájmy obvykle dokázal prosadit.

6.

Tímto se dostávám ke druhé roztomilé historce, spojené s nepřehlédnutelnou Čáryfukovou vizáží a zálibami, která půvabně dokresluje Čáryfukovu pozoruhodnou osobnost.

Tahle historka je spojena s udělením řádu britského impéria. Než Čáryfuka britská královna tímto řádem poctila, absolvoval ještě cestu do Jižní Ameriky.

Už jsem říkal, že Čáryfukův odborný záběr byl široký a že se také věnoval archeologii starých indiánských kultur. Stýkal se proto i s řadou kolegů v Jižní Americe. Byl tehdy pozvaný na starobylou a slavnou univerzitu v San Marcos v peruánské Limě na jakýsi kongres o předkolumbovských kulturách.

Poté, co sklidil ovace za svůj referát, ještě neodletěl přímo do Londýna, nýbrž odcestoval na krátký pobyt do Universidad Nacional de Colombia. Tamním univerzitním kolegům na jejich žádost tehdy uspořádal seminář o metodologii archeologických výzkumů, jak ji mají zavedenou na Moravě.

Av tom bylo jádro téhle půvabné historky. Tedy ne v tom, že Čáryfuk poučoval kolumbijské kolegy, nýbrž v tom, že do Londýna přiletěl z Bogoty.

Je sice pravda, že Čáryfuk letěl jako celebrita první třídou. Jenže zároveň se poněkud odlišoval svým vzhledem od zbytku těchto vznešených cestujících. Svými jako obvykle poněkud obnošenými černými džíny, černo-červenou, také obnošenou flanelovou košilí, tetováním, piercingem a dlouhými vlasy. Když tak předstoupil Čáryfuk v hale londýnského letiště Heathrow před britského celníka, narazil na mladého aktivního úředníka, snícího o tom, jak polapí velkého pašeráka drog. A Čáryfuk se mu se svým českým pasem, neortodoxní vizáží a letenkou z Limy přes Bogotu jevil jako vhodný kandidát na takový „služební zářez“.

Díky tomu, že Čáryfuk byl očekáván v Buckinghamském paláci, protože Její Veličenstvo královna Alžběta měla nabitý program, sháněli se po něm na letišti úředníci z britského ministerstva zahraničí a problém se rychle vyřešil. Nebohý celník by se nejraději do země propadl a nebýt rázného Čáryfukova zásahu, hrozil mu i postih za jeho příliš velkou aktivitu.

Nic už potom nebránilo tomu, aby Čáryfuka zavezli do hotelu, kde své neformální oblečení vyměnil za patřičný společenský oděv vhodný pro přijetí u britské panovnice. Neboť věřte nebo ne, i takové odění měl Čáryfuk ve svém šatníku. Po dekorování řádem britského impéria v neformálním rozhovoru královnu Alžbětu pobavil svým přístupem k horlivosti jejího úředníka. Jak se Čáryfuk později dozvěděl, britská královna se v kruhu svých blízkých nechala slyšet, že tak dobře si už dlouho u podobné příležitosti s nikým neporozprávěla a nepobavila se.

7.

Když se mi jednoho červnového rána už po sedmé hodině rozezvonil mobil a na displeji se objevilo „Čáryfuk“, celkem pochopitelně jsem očekával, co zajímavého přijde. Při tom, co byl Čáryfuk zač a co jsme spolu prožili, se tomu nebylo možné divit.

„Nazdar, Stando,“ uslyšel jsem trochu rozpačitý Čáryfukův hlas, „měl bys na mě dnes trochu času?“

Lucka už brzy ráno vystartovala za zařizováním další důležité svatby (ostatně jiné než důležité svatby v referátu moje láska neměla), kterou připravovala ve své agentuře „Šťastný start“, já jsem právě nestíhal žádného zloducha, na modelovém kolejišti mi všechno fungovalo. Protože navíc krásně svítilo sluníčko a předpověď počasí slibovala den jako vymalovaný, rozhodl jsem se strávit den na Brněnské přehradě. Kamarád Honza Horn, kapitán brněnské lodní dopravy, měl mít „trojku“, pro neznalé měl kormidlovat koráb, který bystrcké přístaviště opouští v 10 hodin a potom ještě dvakrát ve tříhodinových intervalech. Tak jsme se domluvili, že se vydám na svou pravidelnou procházku kolem Brněnské přehrady a u hradu Veveří nastoupím na Honzovu loď a trochu si splkneme.

Čáryfukův telefonát však mé plány poněkud změnil. Po mém přitakání, že na kamarády mám čas vždycky, jsem v telefonu uslyšel: „Já jsem v těchto dnech normálně na vykopávkách ve Starém Městě. Dnes jsem však přijel na poradu, kterou měl pořádat náš ředitel, jenže když jsme se teď v sedm hodin sešli, viděli jsme jen odjíždějící sanitku a sekretářka nám sdělila, že starého skolilo zřejmě slepé střevo a odvezli jej do špitálu. Já tě původně nechtěl otravovat, jenže když se to tak všechno semlelo…“

Přerušil jsem Čáryfuka: „Hele, neomlouvej se. Kamarádovi pomůžu rád. Pokud tedy budu moci. Jenže je pěkně a mám smluvenou schůzku s dalším kamarádem na přehradě. Je ta tvá věc nějaká tajná, abychom o ní museli vědět jen my dva?“

„To snad ani ne.“

„Tak dobrá. Můžeš být před desátou u přístaviště lodní dopravy v Bystrci?“

„Žádný problém. Jsem tu samozřejmě autem.“

„Takže tam buď před desátou. Kamarád kapitán nás vezme do kormidelny, ty uvidíš, jak se řídí taková loď na Brněnské přehradě a při plavbě do Veverské Bítýšky a zpátky povyprávíš o tom, co tě tíží,“ zakončil jsem rozhovor.

8.

Když jsem se čtvrt hodiny před desátou objevil u výpravní budovy lodní dopravy brněnského dopravního podniku v Bystrci, uviděl jsem nervózně popocházející hubenou Čáryfukovu postavu oblečenou, jak jinak, do černého trika s krátkými rukávy a jakýmsi drakem barvitě vyvedeným na Čáryfukově hrudi. Drakovi z tlamy šlehal hrozitánský oheň a celkově vypadal dost nevrle. Triko doplňovaly Čáryfukovy obligátní černé džíny.

Když jsme se přivítali, s údivem jsem zjistil, že na každý boltec se kamarádovi podařilo přece jen vměstnat ještě po jedné náušničce, takže jich tam měl sedm. Ukázal jsem na tu nádheru a zeptal se: „Neupadnou ti ty uši?“

Čáryfuk se ušklíbl. „Proč? Teď je to tak akorát.“

Pokrčil jsem rameny, protože jsem zastáncem demokratického názoru, že „proti gustu žádný dišputát“. V duchu jsem si řekl, že o moje uši nejde, a že se tudíž nemusím vzrušovat.

Sotva jsme se pozdravili, přistál Jenda Horn se svojí lodí u bystrckého přístavního můstku, kam s lodí doplul z depa lodní dopravy. Kývnul na nás, že si jen udělá kafe.

Za pár minut se objevil s půllitrovým hrnkem v ruce a vyzval nás, abychom šli za ním.

Vystoupali jsme na horní palubu lodi a za Jendou napochodovali do kormidelny. Když jsem navzájem představil Jendu Horna a Čáryfuka, přehradní vlk nasucho polkl, protože si konečně pořádně prohlédl Čáryfukovu výzdobu. Vůbec to však nebránilo tomu, aby si oba pánové takříkajíc „padli do oka“.

Když jsme po chvilce vypluli, předvedl Jenda Čáryfukovi to, co jsem už já dobře znal, tedy jak se řídí taková loď.

Namířili jsme si to ke Kozí horce a já se konečně Čáryfuka zeptal, proč za mnou vlastně přijel.

Ve věhlasném archeologovi a vysokoškolském pedagogovi se probudil jeho učitelský talent a zeptal se nás: „Co víte, pánové, o arcibiskupovi Metodějovi a jeho hrobu.“

Jenda neuměl jen točit kormidelním kolem. Byl tak trochu exot, protože kromě kapitánské licence měl za sebou konzervatoř a uměl hrát na několik nástrojů a k tomu to byl v humanitních vědách neobyčejně vzdělaný lodní kapitán. Proto mrkl na mého potetovaného spolužáka a zabručel: „Velká Morava, hlaholice, první arcibiskupství v našich zemích a vlastně první domácí církevní struktura v našich zemích, základy domácí vzdělanosti…“

Čáryfuk, evidentně trochu překvapený vědomostmi Jendy Horna, s úsměvem prohlásil: „Píši vám, pane kolego, do indexu výbornou. Potěšil jste mě, opravdu.“

Vmísil jsem se do debaty: „Nenech se zmýlit. Tady Jenda je, kromě toho, že jde o nejšikovnějšího brněnského kapitána, taky neobyčejně vzdělaný a všestranně nadaný muž, který kromě toho, co ví a umí, ovládá i několik hudebních nástrojů.“

9.

Čáryfuk uznale pokýval hlavou a znovu se zeptal: „A co, pánové, víte o Metodějově hrobu?“

Abych ukázal, že také nejsem žádný ignorant a ovládám naši historii, prohlásil jsem: „Ve stručnosti by se to dalo formulovat tak, že vy vědátoři se dohadujete, kde vlastně Metoděje pohřbili a nemůžete se na tom shodnout.“

Čáryfuk se pousmál. „Přesně tak. Já bych to sice vyjádřil poněkud kulantněji, ale máš pravdu.“

V té chvíli se Čáryfuk na chvíli zarazil a trochu váhavě dodal: „Omlouvám se, pokud se vám zdá, že mluvím trochu mimo. Zvlášť při pohledu tady doprava na břeh.“

Míjeli jsme totiž v té chvíli nudistickou pláž, kolem které lodě projížděly docela blízko. Ne snad proto, že by lodní osádky tvořili obšourníci nebo že by dopravní podnik chtěl dodat cestujícím přidanou hodnotu k jízdnému, příčina byla docela prostá – kousek od pláže bylo přístaviště Osada. A tohle přístaviště tu bylo dávno před tím, než začala blízká pláž sloužit koupáníchtivým bez plavek.

Čáryfuk už však byl zcela zabraný do svého výkladu. „O Metodějově hrobu mluvím proto, že to má souvislost spřípadem, na který chci nalákat tady Standu.“

V té chvíli se však Čáryfuk zarazil podruhé a hodně rozpačitě dodal: „Jsem to ale vůl. Já za tebou jedu, abych si tě najal jako detektiva, ale vlastně vůbec nevím, kolik stojíš. Tedy kolik si účtuješ za své služby?“

„To sis vzpomněl opravdu brzy,“ ušklíbl jsem se a škodolibě dodal, „jen jestli jsi mě nechtěl nalákat a vzbudit moji zvědavost…“

Sotva jsem tuhle jedovatost vypustil z pusy, bylo mi Čáryfuka líto. Nebohý archeolog zrudl jako rajče a koktaje a zajíkaje se ze sebe vypravil: „Já bych se radši neviděl. Asi raději támhle vystoupím.“

Jenda Horn se na mě udiveně podíval, já se rozchechtal a spolužákovi řekl. „Ty jsi sice vědec světového jména, ale jinak fakt vůl. Za ta léta bys mě už mohl znát a poznat, kdy si z tebe dělám šoufky.“

Čáryfuk nešťastně špitl: „No tak jo, děláš si šoufky. Ale kolik si účtuješ?“

„Asi ti hned mohu říct to, co asi sám tušíš, že minimálně v případě delšího pátrání si mě určitě dovolit nemůžeš. Což nepochybně ještě víc platí i o tvém ctěném zaměstnavateli, tedy Archeologickém ústavu Akademie věd České republiky. Pokud je mi známo, tak současné vlády vás spíš berou u huby a dobré časy jste už zažili a u kafe na ně dojatě vzpomínáte. Ledaže byste si v oněch dobrých časech nasyslili na takové účely tajné fondy. To bych ale nečekal ani ve snu.“

Zakončil jsem svůj projev a zatvářil se hodně pochybovačně.

Čáryfuk mě chvíli pozoroval a potom znechuceně zabručel: „Chacha, tajné fondy! To bych nesměl žebrat po sponzorech, když chceme provést nějaké extra vykopávky.“

Pak se mu však tvář projasnila, protože jsem prohlásil: „Přece ale víš, že peněz mám dost a beru teď už jen ty případy, co mně zaujmou, a tak pro mě není problém udělat občas něco pro kamaráda. Mimochodem zvlášť tehdy, když ten kamarád ví, že piji rád dobré víno, a dokáže si na mě vzpomenout s nějakou tou lahvinkou.“

10.

Čáryfukovi se evidentně ulevilo, nicméně pořád ještě trochu nejistě se zeptal: „Tak mám pokračovat?“

„No to víš, že ano, ty trubko jedna,“ zahlaholil jsem a dodal, „uvědom si, že před sebou ještě máme nějaké dvě hodiny plavby, než se vrátíme do Bystrce. A tady Jenda chce taky určitě vědět, o co jde. Když jsi už tedy ten svůj problém nakousl…“

Jenda Horn horlivě k mým slovům přikyvoval. Oba, tedy Jenda i já, jsme měli totiž jednu společnou vlastnost – byli jsme docela zvědaví.

myšlenka (jistě nejenom) mého váženého učitele z mládí, profesora Hrubého, že tělo Metodějovo po smrti „putovalo“, možná se jej pokoušeli Moravané převézt na bezpečnější místo v době konce Velkomoravské říše, nebo byl Metoděj pohřben v některém z nejvýznamnějších moravských kostelů.

11.

„No a?“ zeptal jsem se.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.