Josef Svátek

Vězeň na Křivoklátě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7943-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7944-9 (mobi)

DÍL PRVNÍ

Krvavý sněm pražský 

I 

Nad stověžatou Prahou smutně se rozzvučeli zvonové, sterými ústy kovovými bylo městu i širému kraji pohřebními hranami hlásáno, že dnešního dne – bylo to večer dne 30. ledna 1547 – kladou do lůna chladné země „máti vlasti“ královnu Annu, choť Ferdinanda I., jež Habsburkovi tomuto dvé korun královských věnem přinesla.

A jakž by nebyla celá Praha a s Prahou celá vlast česká truchlila, když jí ztracena poslední královna rodu českého, věrná přítelkyně národa svého a horlivá přímluvkyně jeho u přísného chotě, jenž po čas dvacetiletého panování svého vždy více se snažil panovnickou moc svou na újmu stavů a národa upevniti a tím ve stále vzrůstající spory se stavy českými přicházel.

Ve sporech těchto byla poslední Jagellonka vždy prostřednicí ve prospěch Čechů, a proto požívala také v národě lásky a vážnosti, z jaké se po pramáti Přemyslovců žádná jiná panovnice česká netěšila. Lid ji nejmenoval než „mátí vlasti“ a královna Anna čestného a řídkého názvu tohoto také v plné míře zasluhovala. Nikdy neseděla na trůně českém paní národa svého tak milovaná, všem žádostem a steskům jeho tak přístupná, k obecnému lidu tak přívětivá a dobročinná, jako byla sestra nešťastného krále Ludvíka, k vůli níž nejvíce stavové čeští roku 1526 chotě jejího Ferdinanda Rakouského za krále českého zvolili, načež i Uhři mu korunu sv. Štěpána podali.

Tomuto královskému manželi svému v šestadvacetiletém šťastném a vzorném manželství patnáct dítek porodivši, zemřela královna Anna čtvrtého dne po porodu posledního dítěte, k nenabytné škodě celé země české, nad níž se právě v tu dobu děsné mraky válečné stahovati počaly.

Každý cítil, že již nebude ruky prostředníka mezi panovníkem a národem, jejichž protivy se brzo v zjevném boji sraziti musely, a proto truchlil ve výš řečený den pohřbu královnina veškerý národ český a truchlivý ohlas zvonů pražských ozýval se po všem království a zemích přivtělených, kde miliony srdcí těžkou ztrátu osudného tohoto dne pociťovaly.

Sama příroda zdála se truchliti nad ztrátou tak zbožňované matky národa a obloha se po celý den halila v temné roucho mraků, z nichž se hustý sníh dolů na města pražská a širé okolí chumelil.

Nepohoda tato však nezdržela nikoho z Pražanů od toho, aby se nesdílel ve velkolepém pohřbu zesnulé královny, jejíž mrtvola z hradu královského do mausolea císaře Karla IV. v chrámu svatovítském přenesena býti měla.

Protož vidíme již za časné doby odpolední putovati takřka veškeré obyvatelstvo pražské všeho stavu, věku, vyznání a pohlaví na Hradčany, kde v černě vyčalouněném smutečním sále na nádherném katafalku tělo zesnulé naposledy vystaveno bylo. Pláč a nářek lidu truchlícího v sále tom neustával a i starcové prolévali slzy nad zlomenou ratolestí rodu královského.

Veškeré dvory, chodby a síně hradu byly již přeplněny a ještě proud lidu z města neustával, ještě stále přijížděly celé tlupy panstva, jež se ze všech krajů nakvap k pohřbu královninu do Prahy vydalo.

Duchovenstvo všech vyznání dostavilo se v plném počtu na hrad, nejvyšší hodnostové zemští a dvořané královští kupili se kolem truchlícího Ferdinanda I. a dítek královských, již poslední modlitbu u rakve matčiny vykonávali.

A nad veškerým tímto množstvím, jež jedinou myšlenkou ovládáno bylo, že jest to pravý génius národa českého, jenž se tu v nadzemské výše odebírá, rozléhalo se mohutné hlaholení sterých zvonů pražských, které bouří sněhovou jako usedavé lkání člověka chvílemi bylo utajováno.

Konečně udeřila hodina k pohřbu ustanovená, hodnostové zemští sňali rakev z katafalku, průvod počal se z hradu do chrámu pohybovati.

Král Ferdinand i princové a princezny, veškeří dvořané a největší část šlechty byli oděni černým rouchem smutkovým, však tu a tam jevily se přece postavy, po staročeském obyčeji truchlící, totiž v bílý šat oděné, neboť od pradávna byla Slovanům bílá barva barvou smuteční, jelikož i v přírodě bílá barva sněhu smrt přírodního života naznačuje. Stejně v lidu obecném bylo zhusta viděti bílý oděv smuteční, ačkoli by byl bedlivější pozorovatel snadno seznal, kterak jistí přespříliš horliví dvořané nelibě na tento způsob smutku pohlížejí a jej za jakýsi protichůdný zjev proti černému smutku dvoru královského považují.

Průvod bral se povlovně za zpěvu „Miserere“ přes nádvoří k chrámu svatovítskému, před jehož průčelím bylo zvláště mnoho osob v bílých pláštích a vůbec v bílém smutku viděti.

Podle bohatého oděvu soudě bylo mezi nimi také mnoho šlechticů, kteří ale sobě s měšťanskými soudruhy svými mnohem důvěrněji počínali, než u ostatního panstva bylo v obyčeji.

Mezi dvořany královskými a vůbec tak zvanou šlechtou dvorskou se mnozí uštěpačně ohlíželi po mužích těchto, ba tu a tam byl i polohlasný úšklebný úsudek o nich pronášen.

Zvláště nemile zdál se tento zjev dojímati jednoho z vyšších hodnostů dvorských, jehož zlatý řetěz s podobiznou královou svědčil, že se týž zvláštní přízni Ferdinanda I. těšiti musí. Při spatření bílého smutku zakabonilo se vždy čelo jeho a někdy i nevrlá slova k svému průvodčímu po levé straně pošeptával.

Byl to pan Florian Griesbeck z Griesbachu, pověstný rada krále Ferdinanda, jejž tento z Inšpruku zvláště k sobě povolal, aby rady jeho při vystupování svém proti nekatolickým stavům v Čechách užíval. Pan Griesbeck dovedl se co obratný diplomat králi zavděčiti, tak že u osoby jeho nejdůvěrnějšího postavení nabyl, ale co přespříliš horlivý katolík a protivník všech jinověrců u lidu i nekatolických stavů ve velkou nenávist upadl. Největší nepřátelství jevil však k sektě českých bratří, jejichž úplné vyhubení z království českého byl si dle vlastního výroku svého za účel života a působení svého obral.

Lze si tedy snadno pomysliti, že nevole jeho vždy více vzrůstala, když čím dále tím více poznával v osobách, které se ke královninu pohřbu dostavily v smutku bílém, vesměs členy Jednoty Českých bratří, kterou tak velice nenáviděl.

Právě se s jakousi nelibou poznámkou obrátil k svému průvodčímu, načež tento stejně přidušeným hlasem odvětil: „Pravdu díte, pane Griesbecku; i já pozoruji, že se sektáři vesměs v bílém smutku dostavili.“

„A zřejmý rozkaz královský, aby se vše podle příkladu králova v černém smutku dostavilo?“

„Nedocílil u pikartů žádného účinku,“ odvětil průvodčí pana Griesbecka a pokrčil rameny, „však tvrdošíjnou povahu jejich znáte z vlastní zkušenosti. Praví se býti jedinými ochranci národních zvyků a obyčejů českých, a poněvadž skutečně u nás vždy v bílém rouchu bylo smutněno, proto zajisté i tentokrát při starém zvyku setrvali, aby králi i zde svou opozici osvědčili, jenž nařídil, aby se dvůr i panstvo dle obyčeje německého v černém rouchu k pohřbu dostavily.“

„Vy zdáte se pikarty ony jaksi omlouvati, pane purkrabí?“ odsekl jaksi špičatě pan Griesbeck a pichlavýma svýma očima pohlédl nepříliš vlídně na svého soudruha, pana Krajíře z Krajku, toho času purkrabího hradu pražského.

„Bůh mne uchovej čehosi podobného!“ odpovídal tento rychle. „Pokládal bych si co pravý katolík vždy za nejtěžší hřích, abych jediným slovem omlouval jednání oněch kacířů, kteří se i v této věci odvažují klásti odpor rozkazům našeho milostivého krále.“

„Však vím, odkud tento odpor vychází,“ vskočil mu do řeči pan Griesbeck, „nebyl to nikdo jiný než biskup té sekty kacířské, Jan Augusta, jenž všecky pikarty k tomu přiměl, aby se navzdor rozkazu královskému v bílém smutku na hrad sešli.“

„Pak požívá Augusta mezi souvěrci svými věru vlivu neomezeného!“ podotýkal purkrabí zamyšlen.

„Z čeho tak soudíte?“

„Každý z pánů a rytířů, které jsem dosud zde viděl a o nichž vím, že k pikartům náležejí, jest v bílý smutek oděn. Rozkazy Augustovy zdají se u nich tedy větší váhy požívati než nařízení samého krále.“

„A tomu se divíte, pane purkrabí?“ tázal se Griesbeck.

„Přiznávám se,“ odpovídal pan Krajíř z Krajku, „že jsem se nikdy nestaral o to, abych se dozvěděl, co bludař onen, kterého biskupem nazývati se osmělují, mezi svými platí.“

„Pak jste pochybil, pane purkrabí.“

„A v čem?“

„Biskup Augusta zasluhuje nejpřednější pozornosti toho, kdo má o zachování vnitřního řádu v zemi této dbáti.“

Nedůvěřivý úsměv pohrával kol rtů pana purkrabího.

„Zdáte se příliš velkou důležitost nepatrnému kacíři připisovati, pane Griesbecku,“ pravil.

„Nikoli,“ zněla odpověď královského rady, jenž, ač byl v Čechách ještě cizincem, přece již zdejší poměry lépe znal než vysoký hodnosta zemský, „nikoli, Augusta je nanejvýš nebezpečným člověkem, jehož váhu nesmíme nikterak podceňovati. Vizte jen kolem sebe počet těch, kdož se proti přímému rozkazu královu v bílém smutku na Hradčany dostavili – ti všichni pokynutí Augustova slepě poslechli, ač jim teprve v posledním okamžiku bylo dáno.“

Půrkrabí tázavě na Griesbecka pohlédl.

„Kterak tomu mám rozuměti?“

„Augusta se teprve dnes ráno vrátil do Prahy,“ odpovídal utlumeným hlasem Griesbeck, „nemohl tudíž dříve o rozkazu královu věděti, a hle, přece souvěrci jeho ihned opáčného nařízení jeho uposlechli.“

Purkrabí opět stáhl lehce rty svoje a prohodil: „Zdáte se býti o všem dobře uvědoměn, co se v Jednotě děje, pane Griesbecku; vsadil bych se, že též víte, kde Augusta do dneška mimo Prahu meškal.“

Poslední slova pronesl jaksi ironicky, ale Griesbeck zcela vážným tónem odvětil: „A uhodl byste, pane purkrabí.“

„Jak? Vy skutečně každý krok kacíře onoho sledujete?“

„Kde se o cestu do Drážďan, totiž k nepříteli našeho milostivého krále jedná, tam je zvědavost taková, tuším, zcela na místě.“

Překvapení jevilo se v lících purkrabího a zvědavost jeho byla vzbuzena.

„Augusta že byl v Drážďanech? U samého kurfiřta, jenž se ve válce s císařem, a tudíž i jeho bratrem, našim králem nalézá?“

„Tak jest, a že tam nebyl v přátelském pro nás záměru, to lze seznati hned z prvního činu jeho po návratu do Prahy, neboť mám toho bezpečnou zprávu, že se tato vzpoura v smutečním obleku jen z návodu Augustova stala.“

„Ale toť hotová velezrada!“ zděsil se pan Krajíř.

„Jednati v Drážďanech s nepřítelem královým, proti němuž stavové co nejdříve do pole budou svoláni – to sluší jen Bílou věží odměniti!“

Bílá věž na Hradčanech byla tehdy státním vězením v Čechách pro politické vězně a odtud tedy ona poznámka páně Krajířova.

„Té také nesmí ujíti!“ mumlal pan Griesbeck a obočí jeho se ještě více svraštilo.

„Pak nelze očekávati,“ podotýkal dále purkrabí, „že panstvo bratrské při sbírání zemské hotovosti, jaká včera v radě králově byla uzavřena, větší povolnost osvědčí, než roku loňského, kde proti témuž kurfiřtovi ani jediného muže do pole nepostavilo.“

„Proto třeba rázných prostředků,“ doložil Griesbeck, „aby odpor takový hned v zárodku byl udušen.“

„Souhlasím s vámi v tom ohledu, pane Griesbecku; král musí příštímu sněmu vážnější tvář než dosud ukázati.“

Rada krále Ferdinanda stáhl jaksi povržlivě rty a odtušil: „Na sněm, který se až v postě sejde, nelze více čekati. Proto uzavřeno v tajné válečné radě, která dnes v noci u krále odbývána byla, aby se zemská hotovost bez prodlení svolala.“

„Jak? Bez svolení zemského sněmu?“ tázal se překvapen zemský hodnosta, jenž, ač byl králi věrně oddán, přece také vždy na zachovávání řádů zemských dbal.

Griesbeck pokrčil rameny.

„Nutnost velí tak učiniti. Kurfiřt zmocnil se již lén českých v Sasku a může každým dnem přes hranice do Čech vtrhnouti. Káže tedy král ve svém mandátu, aby stavové se svými sbory nejdéle ve čtrnácti dnech přirazili k vojsku královskému u Litoměřic, kam se král ještě dnešního dne odebere.“

„Král opustí již dnes Prahu?“ divil se opět purkrabí. „To se z úst vašich samá tajemství dovídám!“

„Jest to také dosud pro každého tajemstvím, co dnes v noci ve válečné radě uzavřeno bylo. Král opustí Prahu, aby se vyhnul nespokojencům mezi stavy, kteří by jej zajisté svými stížnostmi unavovali.“

Purkrabí vrtěl vždy více hlavou.

„A jakým způsobem,“ tázal se po krátkém mlčení, „bude onen mandát uveřejněn, jímž se právo zemského sněmu tak povážlivě obchází?“

„Přiznáte mi zajisté, že tím nejpřiměřenějším. Dal jsem totiž rozkaz, aby opisy královského mandátu byly mezi obřady pohřebními přibity na všecky dveře chrámu svatovítského, a zde se zajisté veškeré toto množství co nejrychleji o obsahu jejich přesvědčí. Nuže, nezdá se vám to býti prostředkem nejpřiměřenějším?“

Pan Krajíř z Krajku chtěl odpověděti, a to způsobem, jenž by panu Griesbeckovi očekávanou pochvalu nad takovýmto bezohledným porušováním zemských práv a obyčejů nevzdával, leč v tom se průvod pohřební zastavil před hlavním vchodem do chrámu svatovítského, kde církevní obřady pohřební započaly.

Hodnostové dvorští a zemští se museli na svá místa kol katafalku odebrati, a tak i pan purkrabí byl od tajného rady Ferdinanda I. oddělen.

Leč než tento jej opustil, byl ještě okamžik času, aby panu Krajířovi pošeptal: „Vizte tamto onoho vyvrhele pekla, Augustu, v čele bílého jeho stáda, kterak jizlivě na nás pohlíží, jako by nás zřejmě na zdařenou svou demonstraci proti vůli králově upozorniti chtěl.“

„Tuším, že jizlivé zraky jeho platí jedině vám, pane rado, neboť je známo, že od vás návrh německého smutku dnešního vyšel,“ odsekl stručně purkrabí a hned nato mezi ostatním panstvem zmizel. Griesbeck na okamžik se zlostným výrazem v oku za odcházejícím pohlížel a pak sám k sobě pravil: „I ty, pane Krajíři, jsi ještě příliš Čechem a král nemá v tobě rozhodného přívržence zásad svých. Protož i ty musíš ustoupiti, neboť nyní jen rázní mužové dovedou prováděti plán, jejž jsem s králem na pokoření této hrdé šlechty a těchto kacířů českých byl zosnoval.“

Při těch slovech se rozhlédl očima, v nichž ďábelský oheň náboženského a politického fanatika zaplál, po svém okolí, v němž málokdo tušil, jaké divoké myšlenky a plány při tomto velebném a dojímavém výkonu pohřebním v hlavě cizáckého diplomata a státníka kolují.

Pan Griesbeck chladně přihlížel k obřadům, při nichž ani jediné oko nezůstalo nezaroseno a všude pláč a nářek lidu se rozléhal, a když první pokropení mrtvoly přede dveřmi chrámovými vykonáno bylo a průvod nyní do svatyně samé vcházeti počal, bral se i on kupředu, úmyslně však se držel té strany, kde celé skupení panstva a jiných mužů vesměs v bílém rouchu stálo.

Byli to členové od pana Griesbecka tak velice nenáviděné Jednoty Bratří českých, k níž už tehdy mnoho pánů a rytířů náleželo a která vždy co nejurputněji proti absolutistické politice Ferdinanda I. a rádců jeho působila, a proto u dvora královského takřka samé nepřátele čítala.

V čele mužů těchto, kteří dnešního dne před očima samého krále zevnějškem svým najevo dávali, že i do nejmenších podrobností hodlají vytrvati při starobylých zvycích a obyčejích národních, jako právě bylo užívání bílé barvy při rouchu smutečním na místě nošení smutku černého dle způsobu německého, stál pak muž vysokého, štíhlého vzrůstu, výrazné tváře a jiskrných očí, v nichž oheň náboženského horlivce zřejmě hrál. Mohl býti něco přes padesát let stár a dlouhé, prošedivělé již vlasy a hluboko na prsa splývající vous dodávaly mu velmi vážného vzezření, tak že každý hned při prvním pohledu naň neobyčejného muže a nevšední povahu poznávati musel.

Byl to Jan Augusta, proslulý již toho času starší neb biskup Jednoty Bratří českých, jenž ač byl synem prostého kloboučníka pražského a na vysokých školách neštudoval, přece se rázností a neoblomností charakteru svého vyšinul na první místo mezi spoluvěrci svými, tak že se pro velkou výmluvnost svou a přidržování se starých řádů vlasteneckých i pro vytrvalý svůj odpor proti všeliké cizotě stal takřka vůdcem četného onoho panstva a rytířstva, které se k vyznání Bratří hlásilo. Po čas oněch patnácti let, co byl po smrti Bratra Roha hlavou Jednoty, dovedl mezi Bratry tak tuhý řád a přísnou kázeň uvésti, že Jednota ani před ním ani po něm nikdy více tolik síly a váhy neměla a za nejlépe zřízenou obec náboženskou platila. A poněvadž Augusta počal silnou touto organizací i na veřejný život ve své vlasti působiti a z náboženské strany se také již strana politická vyvíjeti počala, tu snadno se stalo, že se muž tak pevný a odhodlaný zcela přirozeně stal vůdcem oné opozice, která se po čas dvacetiletého panování Ferdinanda I. v Čechách utvořila a stranou demokratickou, husitskou nazývána býti mohla, ač též valná část šlechty k ní náležela. Od loňského roku, kdy páni a rytíři z Jednoty králi Ferdinandovi veškeru brannou pomoc proti kurfiřtovi saskému odepřeli, přešla tato opozice i na pole praktické a biskup Augusta se tu osvědčoval právě v téže míře horlivým agitátorem politickým, jako byl dosud fanatikem náboženským. Nejnovějším projevem působení jeho byla demonstrace při pohřbu královny Anny, kde se k povolení jeho veškeří členové Jednoty po starodávném způsobu českém v bílém smutku na Hradčany dostavili, jelikož ve známost vešlo, že král Ferdinand jen k radě pana Griesbecka z Griesbachu nařídil, aby se do budoucna v Čechách dle obyčeje německého černý smutek při pohřbech nosil. Dvořanstvo a velká část šlechty uposlechly králova rozkazu a zanechaly dosavadního národního obyčeje, leč z Bratří se nebyl ani jediný v černé roucho oděl a biskup Augusta mohl se poznovu o pevné organizaci své náboženské a politické strany přesvědčiti.

Totéž přesvědčení však vzniklo i v nejrozhodnějším odpůrci jeho, v panu Griesbeckovi z Griesbachu, a již jsme seznali z rozmluvy téhož s purkrabím Krajířem z Krajku, kterak právem pouze biskupa Augustu za původce tohoto nového osvědčení protikrálovského považuje. Divokou nenávistí zahořelo tedy oko diplomatovo při spatření biskupa Jednoty, jenž se nedaleko dveří chrámových dosti nápadně se stoupenci svými postavil, aby zesnulé královně poslední poctu prokázal.

K tomuto muži tedy zaměřil jako bezúmyslně pan Griesbeck z Griesbachu kroky svoje a vzal mezitím tak sladkou tvářnost na se, jako by se k nejdůvěrnějšímu příteli svému blížil.

S chladným a nevšímavým výrazem v lících jej Augusta očekával.

Konečně se Griesbeck až k němu samému postupujícím davem prodral.

„Vy nepokročíte dále, biskupe,“ započal nejvlídnějším hlasem svým k biskupovi, „abyste byl s ostatními hodnosty církevními přítomen spouštění rakve do hrobky královské?“

Augusta úsečně odvětil: „Ještě nikdy nepřekročila noha moje práh božiště papeženců, neučiní tak ani tohoto dne.“

Griesbeck se nedal odstrašiti chladností Augustovou. „A vaše oddanost a láska k zesnulé královně, kterou jste druhdy tak velice na odiv stavěl, jak se to s tou srovnává?“ mluvil dále jakoby s jemnou výčitkou.

„Oko mé zvěčnělou máti vlasti již oplakalo a srdce naše budou nad ztrátou její povždy truchliti. Sám král a choť její nemůže tak hlubokou bolest její cítit, jaká se v tomto okamžiku srdce národa mého dotýká.“

„Proto také asi jste se souvěrci svými nešetřil nařízení králova k tomuto pohřbu, když mu tak skrovnou míru bolesti připisujete,“ podotkl ironicky diplomat a pohlédl s uštěpačným výrazem na bílé roucho biskupovo.

„O jakém to rozkaze mluvíte, pane Griesbecku?“ tázal se tento.

„Stran černého smutku, jejž tuto kolem sebe všude zříte.“ Augusta stáhl opovržlivě své rty a odpověděl: „Neobešel jsem žádného rozkazu králova, pane Griesbecku, neboť zachovávám jen obyčej po slavných předcích zděděný, jenž povždy bude ctěn u Čechů, jímž vědomí národní vlivem cizáckým dosud nebylo odcizeno. Ostatně nechci klásti pouze na účet králův, co zajisté jen od některého nepříznivce národa našeho vyšlo. A pakliže vy jste původcem tohoto nařízení, pane Griesbecku, pak vězte, že jste věci králově špatně posloužil, nebo valná část lidu buď zřejmě mu nevyhověla, buď nelibě se nad zaváděním cizáckých obyčejů pronáší.“

Griesbeck se kousl ve rty nad tímto obratem, jenž se důtce jako vejce vejci podobal.

„Jste dnes ve špatném rozmaru, biskupe,“ pravil lehce, aby se dalšímu sledování obratu tohoto vyhnul, „nechci proto slova vaše na přísnou váhu bráti. Však sdělte mi přece, proč se oddanost vaše ke královně tolik nepřemohla, abyste se v nemoci královnině na hrad dostavil jako všecky jiné vynikající osobnosti v Praze!“

Při slovech těchto chytrý diplomat každý tah v obličeji biskupově bedlivě sledoval.

Však i Augusta byl opatrný a od prvního počátku tušil, že Griesbeck nadarmo s ním rozmluvu tuto nerozpřádá.

Otázka jeho mu vše vysvětlila.

Griesbeck pátral po příčině nepřítomnosti jeho v Praze. „Nebyl jsem právě v Praze přítomen,“ odpovídal zcela lhostejně a aniž by byl jediným hnutím v lících najevo dal, že pravému významu otázky Griesbeckovy rozumí, „nemoc nebohé paní pak vzala tak rychlý a neočekávaný průběh, že jsem již jen účastí na pohřbu mohl svou lásku a vážnost k zesnulé královně projeviti.“

Griesbeck poznával vždy více, že se přímé odpovědi nedodělá.

„Meškal jste tedy daleko od Prahy?“ tázal se úlisně dále.

„Církev moje jest, jak víte, valně rozlehlá a cestování v počasí tomto obtížné.“

„Přes hranice ale tuším přece nesáhá,“ prohodil Griesbeck a zdvojnásobil pozornost svou.

„Také za hranicemi čítá bohudík dosti přátel, byť i ne členů, na něž by se pravomocnost moje vztahovala.“

„Vím to, vím; zejména v Drážďanech se může Jednota na spojence spoléhati.“

Rána tato byla již přímo mířena, leč minula se opět s očekávaným účinkem, neboť Augusta byl na ni připraven.

S ledovou chladností pravil tedy: „Ne více než v Praze, pane Griesbecku, kde počet nepřátel příznivce převažuje. Nejmocnějšího zastance našeho pak bohužel právě tamto kladou v hrob. – To uvádí mi na mysl, pane rado královský, že jsem vás již příliš dlouho zdržel od vaší povinnosti, neboť místo vaše je ve chrámě mezi dvořanstvem ostatním.“

„A vy?“

„Já vytrvám se stádem svým na tomto místě, dokud chladná země mrtvolu pravé máti naší v lůno své nepojme. My jen pod širým nebem Pána nebes o milosrdenství prosíme.“

Lehce pokynuv hlavou odvrátil se od dvořana k souvěrcům svým, kteří s napnutostí rozmluvu obou sledovali.

Pan Griesbeck zaťal rty nad touto odbytnou a mlčky odcházel k chrámu, odkud již žalozpěvy duchovenstva nad rakví zaznívaly.

„Již jest jisto,“ pravil sám k sobě, „že skutečně byl v Drážďanech a že zprávy mého vyzvědače ve sboru byly podstatné. Král může již bezpečně očekávati, že se kacířské toto panstvo poznovu jeho vyzvání opře, a pak se konečně k ráznému vystoupení proti zbojníkům Augustovým odhodlá. Již za několik okamžení se přesvědčíte, bídníci, že důstojnost královská nedá sebou více zahrávati, jako tomu za živobytí slabé královny bývalo; mandát královský, jenž se zakrátko bude na dveřích těchto hrozivě na vás dívati, přesvědčí vás, že skončila navždy doba slabosti a nerozhodnosti! Nová doba počíná pro Ferdinanda a svatou víru naši – protivníci obou musí navždy býti zničeni, první pak onen farizejský pokrytec Augusta, jenž naposledy mne dnes beztrestně urážel! Bílá věž mu zakrátko bude hrobem věčným!“

Se spasitelnými těmito myšlenkami vešel přes práh do chrámu svatovítského, jehož jednoduchý vnitřek ještě svědčil o následcích zhoubného požáru r. 1541, kdy bohaté vnitřní ozdoby a umělecké výtvory z doby Karolinské ponejvíce za své vzaly a novými ještě zcela nahrazeny nebyly.

Zato však byly všecky prostory chrámové přeplněny a smuteční zpěvy kněží naplňovaly velebnou klenbu tak jímavě, že mysl přítomných ráda na chudý vnitřek bohaté jindy svatyně zapomínala.

Hlavní loď byla smutečnými rouchy a odznaky ověšena, rozumí se, že vše bylo taktéž barvy černé, jak nařízení královo znělo. Královské mausoleum pak, před nímž rakev s mrtvolou na bohatě ozdobeném katafalku uprostřed přečetných svící stála, bylo otevřeno, aby vedle slavných králů Karla IV. a Jiřího Poděbradského i jejich manželek pojalo v nového člena královské rodiny české.

Generální administrátor pražského arcibiskupství, které ještě bez nejvyššího hodnosty bylo, započal pohřební obřady církevní a opět zarosily se zraky veškerého množství, když poslední okamžiky loučení se s drahou mrtvolou nastaly.

II 

„Odbyl jste Griesbecka, tuším, přece příliš ostře, bratře Jene Augusto,“ pravil k biskupovi jeden z okolo stojících pánů, jenž byl svědkem výstupu mezi oběma muži.

Oko Augustovo, až dosud bez ohně, se náhle zajiskřilo a výraz obličeje jeho se stal až úporně divokým.

„Syn ten Belialův,“ vyrazil ze sebe přidušeným hlasem, „zasluhuje, aby blesk nebes jej zachvátil, a přál bych si, aby slovo mé mělo moc podobnou! Proč se, bratře Bohuši, chcete nepřítele našeho ujímati?“

Bratr Bohuš, jenž byl pan Bohuš Kostka z Postupic, jeden z předních členů Jednoty, k jejíž mírnější straně náležel, namítal:

„Znáte jeho postavení u krále, bratře Jene, a proto myslím…“

„Nikdy s ním nechci smíření!“ přerušil mu řeč fanatický biskup.

„Jako on je nepřítelem Jednotě, i já jsem se proti němu zapřísáhl a neustanu, dokud cizák ten zničen nebude!“

Všichni ostatní Bratří, kteří stejnou nenávistí proti rádci Ferdinanda I. naplněni byli, přisvědčovali biskupovi a pan Kostka musel umlknouti.

„Boj, boj na život a na smrt nastane nyní mezi námi!“ pokračoval Augusta v hněvivém zanícení svém dále, vida, že se před chrámem již jenom Bratří nalézají, k nimž beze strachu mohl mluviti, kdežto ostatní lid buď do chrámu se vedral, nebo se opět rozcházeti počal. „Tam pochovávají jedinou přímluvkyni naši, která královského manžela svého až dosud od násilných kroků proti národu našemu odvracela, nyní budeme všanc vydáni libovůli králově a cizáckých jeho rádců, a proto musíme obrniti prsa svá a otužiti rámě pro boj, jenž každým okamžikem na nás může přikvačiti!“

Pan Kostka z Postupic nemohl opět smýšlení své utlumiti.

„Bratře Jene,“ pravil, „vy příliš černě líčíte krále, jenž vzdor všemu přece národ náš miluje. Až dosud mu nelze ničeho proti národu českému vyčítati.“

Augusta se divoce zachechtal, jako by byl na biskupskou důstojnost svou zapomněl.

„Žádné viny tedy při něm neshledáváte, bratře Bohuši?“ zvolal přerývaným hlasem. „Nuže, ohlédněte se kolem sebe a vizte, co vám tyto zříceniny vypravují!“

Ukázal na zadní část hradu, která od požáru roku 1541 ještě v sutinách ležela, pak na věž chrámovou, která taktéž byla napůl zřícena, jakož vůbec ještě největší část hradu kruté stopy po onom ohni jevila, jenž takřka celou Malou Stranu a Hradčany s nesčíslnými jejich poklady a památnostmi zničil.

„Ano,“ přisvědčoval pohnutým hlasem pan Kostka, „s bolestí pozírám na svědky oné pohromy, kterou pro ztrátu neocenitelných našich desek zemských musím považovati za pravé národní neštěstí – však v jakém spojení to se slovy vašimi proti králi?“ Augustovi vyšlehl opět blesk z oka.

„Právě aby zničeny byly desky zemské se všemi právy stavů a měst,“ odpovídal přidušeným hlasem, „právě proto vznikl onen požár, jejž zlolající ruka na škodu celého národa vznítila!“

Pan Kostka potřásl šedou hlavou svou.

„I vy, bratře Jene, věříte nesmyslné a utrhačné pověsti, že by požár onen byl zúmyslně založen?“ tázal se Augusty.

„Ano, aby desky zemské byly jím zničeny a tím práva země a stavů poškozena!“ odpovídal tento posupně.

„A že by král sám na tom vinu měl?“

„Tak mu radili hanební oni rádcové,“ volal ve fanatismu svém nezkrocený Augusta, „z nichž jeden před chvílí jedovatými řečmi svými vzduch kolem nás otravoval. A že vinu tuto hroznou známe, odtud to nepřátelství k nám, odtud i všecko budoucí pronásledování naše!“

„Nikdy, nikdy v to neuvěřím!“ zvolal Kostka. „Ničemný to výmysl, jemuž všecky okolnosti tehdejší i zdravý smysl lidský odporují. Či nebyl by, kdyby se právě o zničení desek zemských jednalo, oheň přímo na hradě vypukl a ne v odlehlé části Malé Strany?“

„Mělo tím jen podezření v jiné strany odvráceno býti,“ vskočil do řeči pan Václav z Jelení, jenž k nejrozhodnějším přívržencům biskupa Augusty náležel a stejnou vášnivost povahy s ním sdílel, „papeženců zloba vyhledává si nejtajnějších stezek, však pomsta Páně je všecky zachvátí!“

Také někteří z ostatních Bratří přisvědčovali, že jsou o příčinách požáru hradčanského stejného smýšlení a pan Bohuš Kostka z Postupic marně se snažil vyvrátiti bludný tento náhled, který tehdy dle tvrzení současných kronikářů skutečně byl mezi výstředníky nekatolických stran rozšířen, ačkoli se praničím nedal ani opodstatniti, ani vysvětliti.

Z proudu tohoto čilého rozmlouvání byli Bratří však vyrušeni zjevem, jenž na tomto místě a při této příležitosti měl v sobě ovšem něco neobyčejného.

Z prvního nádvoří hradního přicházela totiž četa královských žoldnéřů, v jejichž středu se černě oděný úředník nalézal, jenž několik pergamenových svitků v ruce nesl.

Průvod tento směřoval přímo k hlavnímu vchodu do chrámu, což arciť zvědavost všech přítomných vzbudilo.

„Aj, což papeženci k modloslužbě své i ozbrojených žoldnéřů potřebují?“ smál se drze pan Václav z Jelení. „Kejklířství jejich tím nenabude větší vážnosti.“

„Tuším, že za tím tentokrát něco vážnějšího vězí,“ pravil Augusta a sledoval zrakem od žoldnéřů obklopeného úředníka královského, „nemýlí-li mne zrak můj, poznávám v muži onom sekretáře rady Griesbecka a to věru nic dobrého neznamená.“

Vtom se žoldnéři před samými dveřmi chrámovými zastavili a pod ochranou jejich počal úředník jeden z pergamenových svitků na dveře přibíjeti.

Vše se zvědavě po významu tohoto neočekávaného divadla poptávalo.

„Bratře Václave,“ obrátil se biskup Augusta k pánovi z Jelení, „přesvědčte se, co nadobyčejně důležitého ten pergamen obsahuje, že právě v tomto okamžení má v známost lidu vejíti. Zdá se mi, že za tím vězí opět nějaký nový úklad Griesbeckův, neboť jsem přesvědčen, že teprve nyní řádění jeho proti národu našemu v pravé míře započne.“

„Však i my jsme k boji připraveni!“ doložil temně Václav z Jelení a ruka jeho se mimovolně meče po boku dotkla.

Pak se obrátil ke dveřím chrámovým, kde se mezitím valná část zvědavého lidu kol vyvěšeného oznámení nakupila a hlučný hovor mezi sebou vedla.

Královský úředník se s žoldnéřským průvodem svým právě ubíral kolem věže, nepochybně aby také na druhých dveřích kostela pergamenové listiny své přibíjel.

Zanedlouho pak se pán z Jelení zase k biskupovi a ostatním šlechticům vracel.

Již z povzdálí bylo slyšeti zuřivý smích jeho, jenž se ovšem nejméně k dnešní slavné příležitosti hodil, zato ale jakousi neobyčejnou příčinou vyvolán býti musel.

„Co jest, bratře Václave?“ volal mu Augusta vstříc. „Byly snad opodstatněné obavy mé?“

„Až přespříliš, ctihodný otče!“ odpovídal zuby zatínaje pán z Jelení. „Jen že se nyní pan Griesbeck za krále samého strčil!“

„Mluvte již tedy,“ napomínal jej biskup, „co znamená onen list?“

„Je to mandát královský!“

„Mandát královský?“ divili se všichni a s jakýmsi ustrnutím do dálky na osudný papír pohlíželi.

„Ano, mandát podepsaný od krále,“ mluvil s posupným smíchem pán z Jelení dále, „ze zemských úředníků však nezdá se o něm nikdo věděti, neboť jejich podpisů na něm není.“

„Pak nemá mandát takový pro nás žádné platnosti!“ zvolal staroměstský konšel a královský sudí Jakub Fikar z Vratu, muž to v právech zemských před jinými zběhlý. „Kde není podpisů nejvyšších úředníků zemských, tam nemá mandát královský žádné moci pro stavy!“

„Tak jest! Svatá to pravda!“ přisvědčovali někteří z pánů a rytířů. „Nové to porušování práv zemských!“

„Nebudeme toho trpěti!“ vzkřikl pán z Jelení. „Přisámbůh, že já sám první…“

Tu však biskup Augusta pokynem ruky kázal mu mlčeti a pravil: „Posud ale nevíme, co mandát onen obsahuje; sdělte nám ustanovení jeho, které tak podivným způsobem na svět přichází.“

„Král v něm vypisuje zemskou hotovost,“ odpovídal tázaný, „kdo z pánů a rytířů se zbrojenci svými se do osmi dnů do králova tábora u Litoměřic nedostaví, propadne hrdlem i statkem.“

Zpráva tato vyvolala všeobecné rozhořčení v posluchačstvu. Jen biskup Augusta setrval chladným, ba naopak zvláštní jakýsi úsměv mu kolem rtů pohrával.

„Zemská hotovost bez svolení sněmu!“ divil se opět Fikar z Vratu. „Toť ale zřejmé porušení práv stavovských! Kdo se odvážil k takovémuto násilnému skutku králi raditi!“

„Na to si snadno sám odpovíte, pane Fikare,“ odtušil Václav z Jelení, „však známo vám, kdo jediný u dvora takovéto vlastizrady schopen jest. Před čtvrt hodinou jste jej tuto zřel.“

„Tedy opět pan Griesbeck!“ zvolal královský sudí rozhořčeně.

„Stavové nesmí déle takovéto porušování práv svých a zřízení zemského trpěti! Na nejbližším sněmu musí piklům cizáka tohoto konec učiněn býti!“

„Hle, kterak nyní vychází to símě,“ počal Augusta vážným tónem mluviti, „jež před dvaceti roky bylo zaseto. Volbou Ferdinanda Rakouského za krále jsme položili základ k těmto věcem, jež se na nás chystají, a sotva že věrná přítelkyně národa českého očí svých uzavřela, již se tu nad námi slétají supové, jako by národ náš byl již mrtvolou, vhodnou jim na pospas. Nyní bohdá uvěříte slovům mým, že dnové zlí nám nastávají, a zajisté i vy, bratře Bohuši, již poznáváte, zda král a rádcové jeho to s námi dobře zamýšlejí.“

Starý pan Kostka z Postupic si zhluboka povzdechl. „Nemohu v to ještě uvěřit,“ pravil zkormouceným hlasem, „a proto nejdříve sám se přesvědčím, zda by mohl král zapomenouti na práva a svobody naše, jejichž zachovávání nám slavnou přísahou stvrdil.“

A odcházel pak taktéž ke dveřím chrámovým, kde již nikdo více na vážnost přítomného okamžiku nedbal a rokování mezi lidem a šlechtou vždy bouřlivějším se stávalo.

„Nuž jdi, starý bloude,“ mumlal pán z Jelení za Postupickým, „jako Tomáši jest ti třeba vložiti ruku do ran našim právům zasazených. Však brzo ti přejde zrak nad zrádnými pikly, jakými nás cizáci dvorští chtějí o poslední zbytek samostatnosti připraviti!“ Pak se obrátil k biskupovi, jenž byl v tiché rozmluvě s Fikarem z Vratu pohroužen, a zvolal: „Cokoli ustanovíš proti zradě této, ctihodný otče náš, zde rámě mé k vykonání toho až do těch hrdel!“ Povznesl mužnou pravici svou do výše a mocně jí proti mandátu královu pohrozil.

„I my chceme bojovat za práva svá až do těch hrdel!“ volali všichni ostatní.

„Ani jediného muže v hotovost nepostavíme!“ přisvědčovali páni a rytíři, jichž se vyzvání královo především týkalo.

„Podobně i Praha učiní a za jejím příkladem všecka města královská!“ ubezpečoval horlivě Jakub Fikar. „Bez meškání to králi přednesme, že mandátu takovému stavové nikdy nevyhoví!“

„Ano, ano! Ať král to ještě nyní z úst našich zví, že nedáme na svá práva sáhnouti!“ volal Václav z Jelení.

Tu však opět biskup Augusta všem mlčeti pokynul a pravil: „Nikoli, bratří! Důležitá věc tato vyžaduje rozvahy, neboť jen nepřátelé naši by z překvapenosti naší těžili. Nejen Bratři, leč i veškerá šlechta podobojí musí se společně věrolomnosti takové vstříc postaviti a jen tehdy zvítězíme, když sjednoceni útok tento na práva a svobody naše odrazíme. Každé rozštěpení nám záhubu přinese.“

„Moudrá to slova!“ zvolal Fikar z Vratu. „Veškeří stavové se musí společnou rukou rušení práv svých opříti!“

Také ostatní nyní z největší části souhlas svůj s biskupem projevovali.

„Kterak toho ale docíliti!“ tázal se zamračeně pan Václav z Jelení. „Však víte, že i kališníci jsou jako katolíci stejní nepřátelé naši.“

„Společné nebezpečí,“ ujal se slova opět Augusta, „jaké i jim od papeženců hrozí, přinutí je též společně s námi jednati. Již zítra sejděme se na shromáždění v radnici staroměstské, kam tuto bratr náš Fikar z Vratu též zástupce měst pražských vyzve, aby se s pány a rytíři usnesli na tom, čeho proti tomuto násilnictví královu činiti třeba.“

„Nejen Pražané,“ přisvědčoval oslovený konšel staroměstský, „leč i veškerá ostatní města královská budou v poradě této zastoupena a přisámbůh, že nezůstanou pozadu za ostatními obhájci práv a svobod našich. Jsou tu za příčinou pohřbu královnina shromážděni zástupci všech měst českých a postarám se již o to, aby ještě dnešního večera byli o úmyslu našem uvědomeni a pro účastenství v provádění jeho získáni.“

„Výborně, bratře Jakube!“ zvolal Augusta a tiskl pravici jeho.

„Podobně i vy, pánové a rytíři, učiňte v kruhu svém a zajisté bude zítřejší shromáždění naše tak úplné, že se před ním i sám král s celým dvorem svým třásti bude!“

„Ano, třásti se musí všichni ti cizinci, kteří by nyní námi orati chtěli, když jsme jim v bohaté zemi své útulku poskytli!“ mručel si do vousů pan Václav z Jelení. „Já sám potáhnu veškeré rytířstvo z východních Čech, které se sem taktéž v hojném počtu dostavilo, do zítřejšího shromáždění, i kdybych každého zvlášť měl vyhledávati. Však nebude asi dlouhého nucení třeba, neboť tamto onen mandát i posledního beránka z nich dovede ve vlka proměnit!“

Podobným způsobem bylo již v celém davu před chrámem rokováno, a poněvadž se zpráva o neobyčejném mandátu královském rychlostí blesku po celém okolí roznesla, vracel se namnoze lid z hradu již odcházející zase před chrám nazpět, aby se o pravdivosti neuvěřitelné této zvěsti přesvědčil.

Pergamen na veškerých dveřích chrámových přibitý však byl dostatečným svědectvím násilného vystupování králova, a tak po celém nádvoří hradním tvořily se skupiny, v nichž se nevelmi lichotivě o králi a jeho rádcích hovořilo.

Jakoby rázem zmizelo ono naladění myslí, jaké ve veškerém lidu při pohřbu bylo pozorováno, soustrast s králem ovdovělým změnila se náhle v odpor a nejvýstřednější hlavy, k nimž ovšem především Bratři náleželi, tento obrat ve smýšlení také co nejhorlivěji podporovaly.

Augusta pozoroval s tajnou radostí tyto úspěchy agitátorů svých, a když pan Griesbeck z Griesbachu po skončených obřadech pohřebních z chrámu vystupoval, mohl se jediným pohledem na rozčilené množství, které královské mandáty obklopovalo, přesvědčiti, že tento jeho krok byl skutečně jiskrou v náplň prachu hozenou, čímž všeobecný žár měl býti přivoděn.

S vnitřní zálibou však zíral na tyto válečně se lesknoucí zraky a zatínající se pěsti Bratří a podobojích, neboť bylo by se to velmi dobře k výbojným jeho plánům hodilo, kdyby rozčilený lid nekatolický se dal k nějakému neopatrnému vystoupení proti osobě králově svésti, a tím Ferdinand I. se přesvědčil, že skutečně lid proti němu nepřátelsky smýšlí, ba snad i o jeho život usiluje.

Avšak tato hra se neměla úskočnému diplomatovi německému podařiti.

Biskup Augusta mezitím dal všem svým podřízencům rozkaz, aby lid od všelikých výstupků zrazovali, což také ihned na všech stranách bylo vykonáno a rozkazu tomuto vyhověno.

Když pak se král s dvorem svým ze svatyně opět do hradu navracel, vítalo jej všude jen chladné mlčení a nikde se ani nejmenšího reptání proti nejnovějšímu královu kroku neozývalo. Ferdinand se hned při vystoupení svém z chrámu jediným vrhnutím oka přesvědčil, že mandát jeho byl od Griesbecka navrženým způsobem uveřejněn a že týž mlčky přijat býti se zdál. Významný pohled jeho na Griesbecka byl tomuto svědectvím, že král je s jednáním jeho spokojen a že se může i další povolnosti jeho při plánech svých nadíti.

S vítěznou tváří přikročil tedy k panu Krajířovi z Krajku a pravil: „Nuže, vizte, kterak klidně byl přijat mandát královský, jehož účinku i vy sám jste se obával.“

„Přiznávám se,“ odpovídal purkrabí, „že jsem byl na nemilé výstupy nějaké připraven, jelikož jsem již v chrámu zaslechl o rozčilenosti, která prý mezi lidem mandát čtoucím před kostelem panuje.“

„A hle, i tamto Bratři úplně mlčí!“ triumfoval Griesbeck.

„Dej Bůh, aby to nebylo ticho před bouří,“ vzdychl si český velmož, „ostatně není ještě vyhráno, pane Griesbecku, neboť na sněmu můžete za to tím krutější bouři očekávati.“

Po těch slovech bral se opět dále za královským průvodem, kdežto pan Griesbeck ještě na nádvoří setrval, aby se nepozorovaně mezi lid vmísil a tak úsudky jeho v této věci dále seznal.

„Na sněmu, pravíš!“ mluvil sám k sobě, za purkrabím uštěpačně pohlížeje. „Bloude, jenž se domníváš, že král víckrát kdy svolá odbojný tento sněm stavovský, když se mu podaří brannou moc do ruky své dostati! Nikdy více nespatří Hradčany sněmu podobného, jaký stále jen na omezování moci panovníkovy pomýšlí, a Florian Griesbeck z Griesbachu se již o to postará, aby budoucí zastupitelstvo této země nebylo jiným než pokorným sluhou krále Ferdinanda!“

Příšerný oheň objevil se mu ve zraku a jako nějaký démon ztratil se v davu, který netušil, jakou záhubu mu tento muž strojiti se odvažuje.

Jen přívrženci Augustovi připravovali se k tuhému boji, k jakému je týž vyzval a který nyní po vyhlášení protiústavního mandátu královského v zjevný plamen mezi oběma stranami vyšlehnouti musel.

Ještě než se panstvo a rytířstvo z Hradčan zase rozjížděti počalo, Bratři mezi ním již ve svém smyslu působili a zakrátko dostával biskup se všech stran zprávy, kterak největší část šlechty slíbila, že se k zítřejšímu shromáždění na staroměstské radnici dostaví, aby rozkazu královu stran svolání zemské hotovosti odporovala. Poněvadž pak se i Fikar z Vratu za měšťanstvo zaručoval, mohl se Augusta už právem nadíti, že plán jeho proti Ferdinandovi I. a jeho rádcům přijat bude.

Stejně jako pan Griesbeck z Griesbachu před chvílí učinil, obrátil se i biskup Augusta nyní s vítězným pohledem po svých přívržencích, kteří stále ještě před chrámem a v nádvoří o absolutistickém vystupování králově hlučně rokovali, a vztáhnuv pravici svou proti chrámu, v němž již opět všecka světla zhasnula, pravil temným hlasem k přístojícím: „Tamto leží nyní pochována pravá máti národa našeho, s ní uhasla poslední naděje na smír s těmi, kteří nám porobu a záhubu přísahali. Oplakáváme ztrátu tohoto strážného anděla, avšak duch vznešené paní nám odpustí, setřeme-li předčasně slzu z oka nám kanoucí, abychom se opět stali muži, kteří za víru svou a práva svá hotovi jsou statky i hrdla dáti. Nad hrobem tvým, máti národa, přísaháme, že se staneme hodnými syny tvými a nedopustíme toho, aby národu tvému smělo od cizáků býti křivděno!“

Pozdvihl při těchto slovech pravici svou do výše a fanatický oheň zášti a nesmířlivosti zářil z očí jeho.

Podobal se v tomto okamžiku v bílém rouchu svém věštci z dávných jakýchsi dob, kteří v hájích posvátných u paty model svých podobné přísahy na zmar nepřátel svých skládali, a stejného účinku u posluchačů svých se domáhali.

I tuto dosáhl biskup Bratří svého, neboť za příkladem jeho veškeří Bratři a ostatní shromážděný lid pozdvihli rukou svých do výše a vše nadšeně volalo: „Přísaháme!“

„Rozejděte se v pokoji a očekávejte okamžik, kdy pažích vašich bude třeba a kdy přátelé vaši do boje zavolají!“ pravil Augusta a ihned se davy počaly rozcházeti, aby po cestě do města a v hospodách dále ve svém čilém rozhovoru o nenadálém obratu událostí pokračovaly.

„Však dříve nechť král zví, kterak si vážíme mandátu jeho!“ zvolal vášnivě pan Václav z Jelení a dvěma skoky byl u hlavních dveří chrámových, na nichž známý nám již pergamen zavěšen byl.

Vytasil meč svůj a jedním rázem byl královský mandát stržen a válel se na zemi, kdež jej výstřední pán český ještě nohou do sněhu přišlápl.

Hlučný souhlas stejně smýšlejících byl mu za to odměnou.

„Tak zdrtíme všecky protivníky své!“ zvolal ještě pán z Jelení a máchl mečem nad hlavou v povětří proti průčelí hradu královského.

Pak i on se bral s ostatními za biskupem a v několika okamžicích bylo předdvoří chrámové opět prázdné, ticho panovalo vůkol, neboť i hlas zvonů již umlkl, pohřeb královny Anny náležel již minulosti a památka její měla od tohoto okamžiku již jen v srdcích národa českého žíti.

Tu vystoupila z temného zákoutí prvního pilíře chrámového jakási postava, která se zvolna brala k místu, kde naposled pan Václav z Jelení stál.

Byl to pan Griesbeck z Griesbachu, na jehož lících jakýsi ďábelský úsměšek hrál.

Byl úmyslným svědkem z úkrytu svého výjevu, jenž se před chvílí zde udál a v přísahu Bratří vrcholil. Viděl též nevážný skutek vášnivého pana Jelenského a divokou radostí zaplálo oko jeho, když seznal, kterak nečestně s mandátem královským bylo naloženo.

Přiblížil se po odchodu všech na místo skutku a počal ve sněhu po zdupaném pergamenu hledati.

Brzo nalezl roztrženou a pošlapanou osudnou listinu, na niž s pravou jizlivou rozkoší pohlížel.

„Aj, buď mi vítána, listino zhaněná!“ pravil sám k sobě, drže pergamen do výše. „Staneš se mi novým hřebem do rakve protivníků králových, a co kacířská ona sběř na místě tomto přísahala, to Ferdinand konečně již o záměrech Augustových a sektářů jeho přesvědčí!“

Uschoval pečlivě pergamen pod pláštěm a zaměřil do hradu přímo ke komnatám královským, do nichž se byl Ferdinand I. s dítkami svými uzavřel, dav rozkaz, aby mimo pana Griesbecka po celý večer nikdo nebyl více k němu připouštěn.

Chtěl se tu oddati smutku svému nad ztrátou choti milované, aneb hodlal o samotě osnovati další plány politické a válečné, jež ani nenadálá smrt choti jeho nedovedla přerušiti?

Z té okolnosti, že král hned po příchodu rady svého Griesbecka propustil prince i princezny, aby se s důvěrníkem svým v kabinetu svém uzavřel, kdež pak po více hodin s ním vytrval, dá se skoro s jistotou na druhý případ souditi.

O půlnoci opouštěl královský cestovní povoz Hradčany a neobyčejně silný průvod vojenský byl svědkem, že se vznešená osobnost v něm z Prahy odebírá. Pan Griesbeck pak nato též s velmi spokojenou tváří hrad opouštěl, aby se do svého paláce na hradčanském náměstí, tu kde nyní palác arcibiskupský stojí, navrátil.

III 

Druhého dne po pohřbu královny Anny panovalo ve všech městech pražských velké rozčilení.

Známý mandát krále Ferdinanda byl totiž na všech veřejných místech vyvěšen a obyvatelstvo se kupilo na náměstích a v ulicích, aby pokračovalo v projevech svého rozhorlení, které už za včerejšího večera od Bratří ve všech třídách bylo živeno a rozněcováno.

Jako vždy vedlo se nejhlučněji na náměstí Staroměstském. Zde bylo ono pražské fórum, na němž se všecky důležitější veřejné záležitosti přetřásaly a odkud také pravidelně každé hnutí obyvatelstva pražského vycházelo.

Jako v Paříži tak byla i v Praze radnice Starého Města již od mnoha věků střediskem a východištěm všech převratů politických a v mnohém ohledu si památná tato budova pověst svou až do nejnovějších dob zachovala. Jako hned od počátku svého v první polovici čtrnáctého století byla radnice staroměstská i v pozdějších věcech pravou tepnou pro celou Prahu, na náměstí před ní se v pohnutých dobách soustřeďoval veškerý život a odtud také hesla k dalším činům vycházela.

Jak znělo heslo v onen den po pohřbu královnině, snadno lze sobě při agitaci náhončích biskupa Augusty a spojenců jeho pomysliti.

„Nepostavíme žádné hotovosti válečné!“

„Vojsko české nesmí proti souvěrcům našim, Sasům!“

„Sláva unii protestantské!“

„Pryč se žoldnéři papeženskými!“

„Hajme práva a svobody své až do těch hrdel!“

Tak se ozývalo ve všech skupeních na náměstí staroměstském, kde každým okamžením davy rozčileného lidu stále rostly.

Bylo již ve všech třech městech pražských známo, že se o deváté hodině dopolední bude odbývati shromáždění nekatolického panstva, rytířstva a měst na radnici, a také se již od časného jitra jednotliví velmožové a vyslanci městští dostavovati počínali.

Podle neočekávaného účastenství tohoto bylo lze očekávati, že shromáždění bude četné, a podle panujícího smýšlení bylo rovněž zřejmé, že výsledek jeho nebude politice krále Ferdinanda a nejpřednějšího jeho rádce pana Griesbecka z Griesbachu příliš příznivý.

V ustanovenou hodinu nebyla zasedací síň v radnici více s to, aby hlučné shromáždění toto úplně ve zdi své pojala, a tak velká část přítomných v předsíni dlíti musela a později došlí, vyjímaje ovšem nejpřednější hodnosty a vynikající členy panstva, museli se s posledními místy spokojiti.

Uctivě však se rozstupoval dav, když se na schodech radnice objevil biskup Augusta, jenž v doprovodu mladíka asi dvaadvacetiletého přicházel.

Mladík tento byl Jakub Bílek, toho času sekretář Augustův, který vzdor mladému věku svému pro učenost svou i básnické nadání velmi dobré pověsti v Jednotě i mimo ni požíval a pro skládání pěkných veršů i ve vyšších společnostech pražských rád viděn byl. Vynikal ztepilou postavou, otevřenou tváří, v níž dvě snivé oči zářily, způsobným zevnějškem a ušlechtilým chováním, což ale vše nevadilo tomu, že byl jedním z nejhorlivějších přívrženců vyznání bratrského, neboť ve Wittemberku za studií svých poznal i reformátora Martina Luthera, jenž jej pro zásady Bratří nadchl, tak že se Bílek vrátil s pevným úmyslem do Prahy, zde Jednotě všecky síly a vědomosti svoje věnovati. Biskup Augusta seznav nadobyčejné vlohy jeho, přijal jej ochotně k sobě a učiniv jej svým sekretářem používal vloh jeho nevšedních, aby rozsáhlou svou korespondenci tím účinlivěji mohl zastávati. Největší část jeho listů jak veřejných tak soukromých pochází z pera Bílkova, jenž nad jiné byl mistrem jazyka českého a již tímto pěstováním mateřského jazyka sobě chvalného i jména získal.

Takový byl mladík, jenž nyní po boku mistra a pána svého do zasedací síně v radnici kráčel a jemuž od shromážděných pánů mnohé vlídné kynutí a pozdravení platilo.

V síni nastalo okamžitě ticho, když Augusta, jehož tvářnost dnes neobyčejnou vážností vynikala, na tribunu vystoupil, aby se jal ke shromáždění mluviti.

Radostí vnitřní však zazářilo výrazné oko jeho, když se rozhlédlo po četném tomto spolku pánů, rytířů a měšťanstva, jichž se tu dohromady nejméně do čtyř set mohlo čítati.

Byl to pravý sněm veškerých stavů českých, jichž nesmírná většina byla nyní v radnici staroměstské zastoupena, proti kteréžto nekatolické straně nemohla nepatrná menšina katolická ani v nejmenším na váhu padati.

A venku pod velkými okny starožitné síně zástup lidu pražského, jenž bez ustání slávu biskupu Augustovi, jakožto vůdci této opozice protikrálovské a protikatolické, i všem ostatním vynikajícím členům strany jeho provolával.

Za takových okolností muselo se ovšem zářiti oko fanatického agitátora a tím výmluvnějšími se stávala slova jeho, když viděl, že se může o tak četné a rozhodné přívrženstvo opírati.

Ujav se mohutným hlasem svým slova, aby zahájil toto shromáždění, hodlal postoupiti slovo starému pánu Fikarovi z Vratu, jakožto nejpřednějšímu hodnostovi v radnici staroměstské, leč ze všech stran bylo voláno, aby Augusta dále mluvil a návrhy své na odražení obmýšlených útoků královských rozvinul. Zvláště horlivě si při tom počínali Pražané a zástupcové ostatních měst královských, jejichž vášnivé hlasy zdály se celému shromáždění dominovati.

Nyní se mohl biskup tím vřeleji slova ujmout, když mu takováto všestranná důvěra byla osvědčena.

Líčil ohnivými slovy potřebu toho, aby stavové sjednoceně vystoupili proti násilnickým snahám krále Ferdinanda I., jež prý cílí k tomu, aby stavy zemské zbavil práv a svobod jejich, načež i katolická víra opět panující v Čechách učiněna a všecka ostatní vyznání co kacířská naprosto vyhlazena býti měla.

Zvláště toto poukázání k tomu, že víra jejich jest ohrožena, rozčílila všecky přítomné v míře nejvyšší a vedle bouřlivého souhlasu s řečí Augustovou zaznívalo volání, že všichni až do poslední krůpěje krve budou hájiti víry své proti katolickému panovníkovi a rádcům jeho, kdyby na ni sáháno býti mělo.

K novému vyzvání Augustovu přísahali všichni přítomní bez výminky, že všichni chtějí státi za jednoho a jeden za všechny a tak nerozlučný spolek obránců práv a svobod stavovských tvořiti.

Vystupovali i jiní řečníci v shromáždění a každým okamžikem rostlo nadšení, tak že Augusta již připravenou zápalku v tuto hořlavinu mohl vrhnouti.

„Vyhovíme tedy královu mandátu?“ zvolal vysokým hlasem, když seznal, že rozčilení nejvyššího stupně dosáhlo. „Mandátu, jímž máme králi sami vtisknouti meč do rukou, kterým zanedlouho mají smeteny býti hlavy naše?“

„Nevyhovíme!“ zaznělo bouřným výkřikem po celé síni a předsíni. „Ani jediný muž nebude v zemskou hotovost postaven! Neznáme hotovosti bez svolení sněmovního, neznáme mandátu králova bez podpisů nejvyšších úředníků zemských!“

A bouře tato se přenesla ze síně rokovací na náměstí, kde tisíceré hlasy opakovaly: „Pryč s mandátem královským! Žádného vojska králi nedáme!“

A jako na pokynutí vrhly se jednotlivé davy na mandáty královské, jež tu na více místech vyvěšeny byly, a v okamžení byl včerejší příklad pana Václava z Jelení následován. Jako onen velmož s mandátem na dveřích chrámu svatovítského učinil, tak i nyní lid vyhlášky o vypsání hotovosti zemské na cáry roztrhal.

V radnici pak se mezitím Augusta k rozhodné ráně přichystal.

„Očekával jsem,“ pokračoval v řeči své dále, „že stateční synové národa nevydají všanc práva svá a hrdě odmítnou každý pokus na rušení jich. Nuže, nechť král zví, že všichni chceme k sobě rovně státi a opírati se útokům na práva stavovská. Tuto odpověď naše na mandát králů, kdos věrný ochrance svobod českých, podepiš!“

Pozdvihl do výše listinu, kterou již k účelu tomuto přichystal a která byla pravým odpovídacím listem Ferdinandovi.

Rázný obsah její došel jednohlasného schválení, protest Augustův, jímž byla králi rukavice hozena, byl beze změny přijat.

„Sem pero, abych podepsal!“ zvolal pan Václav z Jelení, jenž jako vždy jindy byl i tuto prvním v opozici proti královi.

Po něm opětovali totéž jiní a brzo byla osudná listina čtyřmi sty podpisů pánů, rytířů a poslanců měst pokryta.

Augusta s jiskřícíma očima pohlížel na tento rej, jehož průběh veškerá očekávání jeho převýšil.

„Teď bude bohdá vládě Ferdinandově v Čechách brzo navždy konec učiněn!“ šeptal mu do ucha Václav z Jelení. „Nikdo více nesmí nazpět ustoupit a síle takovéto král s hloučkem přívrženců svých neodolá.“

„Jako mlha před sluncem,“ odpovídal temně biskup, „tak se rozplyne panování jeho před pomstou naší! My napravíme, co před dvaceti lety bylo zvolením Ferdinandovým pokaženo!“

Jakub Fikar z Vratu, jenž slova tato zaslechl, tázal se Augusty tajemně: „Pomýšlíte skutečně na svržení Ferdinandovo?“

„Bůh mi svědkem,“ odpovídal s divokým ohněm v očích fanatický náčelník Bratří, „že to jediný cíl života mého! Ano, svržen musí býti z výše své ten muž, jenž přísahal záhubu Jednotě, zničen musí býti nárok jeho na trůn této slavné a krásné země, však hlavní účel tento budiž ještě naším tajemstvím, neboť vím, že by se přemnozí z tuto přítomných odřekli spolku s námi, kdyby již nyní cíl náš znali. Dřív musíme vše až na kraj dovésti, odkud není více žádného navrácení, a pak teprve každý musí nás slepě následovati.“

Fikar z Vratu i Václav z Jelení přisvědčili slovům vůdce svého, jemuž byli bezmezně oddáni, jak toho již postavení jeho v Jednotě bratrské vyžadovalo.

Mezitím byl protest Augustův od všech přítomných podepsán a nastala otázka, jakým způsobem jej králi doručiti.

Pan Bohuš Kostka z Postupic navrhl, aby bez odkladu byla deputace na Hradčany ke králi vyslána, která by protest stavů v ruce jeho vložila.

Všichni souhlasili, vtom však se ozval náhle v pozadí hlas: „Krále není více na Hradčanech, odjel již o půlnoci do tábora u Litoměřic!“

Vše se ohlédlo po mluvčím, jenž právě do shromáždění vstupoval.

Byl to pan Kašpar Pflug z Rabšteina, donedávna plukovník ve vojsku královském, jenž intrikami cizáckých dvořanů donucen, musel místo své ve prospěch jednoho z těchto cizinců opustiti a nyní k nejpřednějším protivníkům Ferdinanda I. a dvoru jeho náležel. Na první pohled bylo v mužné, vysoké postavě jeho poznati vojína, který byl již na četných výpravách válečných a bezuzdnou ctižádostí a dychtivostí po bojovném reji ovládán byl.

K muži tomuto, jenž tak neočekávanou zprávu přinášel, byly teď zraky všech obráceny.

„Král že by byl Hradčany noční dobou opustil?“ zvolal mu Augusta vstříc a sotva dovedl radost svou nad zvěstí Rabšteinovou potlačiti.

„Aby nemusel odpovídati na stížnosti stavů stran mandátu jeho!“ odpovídal úsečně pan Pflug, „odjel k vojsku svému, kde se uprostřed žoldnéřů bezpečnějším cítí, než vůči nám, kteří jsme hotovi práv svých se zbraní v ruce hájiti. Opustil sídlo královské, kde nyní sveřepá družina jeho posměšně hlásá, že se pán jejich brzo zase vrátí s vítěznou armádou, aby nezůstal v Praze kámen na kameni!“

Slova Pflugova vyvolala strašnou bouři mezi stavy. Nejvýstřednější strana lála již přímo králi, jenž takto před oprávněnými stížnostmi stavů ujel, a mírnější byli brzo od fanatiků těchto v divý proud zjevné revoluce strženi.

Obratu tohoto použil biskup Augusta k tomu, aby poslední přetvářku svou odhodil.

„Král zbavil nás útěkem svým všech povinností k němu,“ zvolal vysokým hlasem svým, jenž nad všeobecnou bouři vynikl, „i my nejsme mu ničím více zavázáni! Kdo hrozí záhubou staroslavné Praze, ten je odpovědným nepřítelem země této, ten by vyhladil i víru naši, jako chce sídlo Libušino zničiti, a jako ji nyní válkou svou proti kurfiřtovi saskému hodlá vyhladit! Však hle, statečný Fridrich Hanuš opře se vítězně záhubě naň chystané a vyzývá vírou spřízněné stavy české, aby přispěli mu k obhájení víry od krále Ferdinanda a císaře Karla ohrožené. Já sám přijal z rukou chrabrého knížete list tento, jímž se nám slavný syn dcery slavného Jiříka Poděbradského za spojence nabízí a my bychom přátelství jeho nepřijali!“

Přitom vyňal opět list dosud pečlivě ukrytý, jejž shromáždění ukázal.

„Čtěte nám list kurfiřtův!“ zvolal jako vždy pan Václav z Jelení.

„Nechť zvíme, že přátelštěji s námi smýšlí než vlastní král náš!“ doložil Pflug z Rabšteina.

„Myslíte tak skutečně!“ prohodil Fikar z Vratu. „Jsem pevně o tom přesvědčen,“ odpovídal důrazně plukovník, „že kurfiřt chová více přízně k Čechům než Ferdinand; však proudí v žilách jeho česká krev po matce Zdeně, jež byla dcerou našeho Jiříka.“

„Nuž, kdo ví, co se nestane,“ pravil jaksi tajemně šedý vůdce měšťanstva, „sympatií tu král již mnoho nemá!“

Vtom nastalo utišení a Augusta musel ke všeobecnému vyzvání předčítati list, jenž nekatolickým stavům českým zněl a pomoci jejich proti císaři Karlovi V. a králi Ferdinandovi se dovolával. Byl velmi přátelsky psán, odvolával se k smlouvám mezi Čechy a Saskem roku 1459 za Jiřího Poděbradského uzavřeným, v nichž se obě země vzájemně zavazovaly, v případu války sobě pomáhati. Na konci pak bylo poukázáno k tomu, že i stavům podobojí v Čechách hrozí nebezpečí jejich víře, kdyby unie protestantská měla v Německu podlehnouti, načež by náboženská reakce též k vyvrácení politických svobod a práv vedla. Kdyby pak stavové čeští nemohli kurfiřtovi brannou pomocí přispěti, pak aspoň měli králi svému všelikou podporu k vedení války náboženské odepříti. Toto odkazování k tomu, jak především víře hrozí nebezpečí, neminulo se s účinkem u podobojích i u Bratří, kteří se u Ferdinanda a jeho katolických rádců právem pronásledování v ohledu náboženském mohli nadíti.

List kurfiřtův byl tedy s bouřlivým souhlasem přijat a vše volalo: „Žádného vojska proti spoluvěrcům našim! Ani jediného muže králi v hotovost nepostavíme!“

Revoluce byla tím již v plném proudu.

Nad očekávání rychle viděl Augusta onen okamžik zde, kde nikdo z přítomných více nazpět nemohl, nýbrž s obecným proudem dále plovati musel.

Všeliká rozvaha již zmizela a též mírnější strana dala se v odporu svém proti králi dále unésti, než kdo z přívrženců jejich původně v úmyslu měl.

Dobře promýšlený plán Augustův byl ráz na ráz prováděn a nikdo více nemohl ve všeobecné vášni na následky revolučních kroků těchto pomýšleti. Ostatně sluší uvésti, že přechvaty dvorské katolické strany už od mnoha let mezi podobojími rozhořčení vyvolávaly, takže hořlavé látky k nespokojenosti dosti nahromaděno bylo. Nepředložené vydání mandátu královského vyvolalo pak snadno tuto bouři, která mimo to od horlivého agitátora, jakým byl Jan Augusta a jeho noshledové, okamžitě k vlastním záměrům jejich vyčerpávána byla.

Biskup Bratří mohl s dosavadními výsledky spokojen býti.

Stavové uzavřeli, že králi žádného vojska nepostaví, prohlásili se za spojence kurfiřta saského a vstoupili proti panovníkovi svému zcela na půdu revoluční.

Zbýval jen ještě jediný krok ke zjevné vzpouře a i k tomu se Augusta odvážil.

Věděl, že se podobně příznivý okamžik nikdy více nevrátí a že se železo kouti musí, dokud žhavé jest.

Dal tedy tajné znamení svému harcovníku, panu Václavu z Jelení, a ten na pokřik stavů, že ani jediného muže králi do tábora u Litoměřic neodešlou, provolal hlasem vysokým: „Na tom není dosti, pánové bratří, abychom králi vojska nepostavovali! Naopak svolejme vojsko své, ale ponechme je ve svých rukou, abychom se každému útoku na víru a svobodu naši mohli i činně opříti!“

Smělý návrh tento přece mnohého překvapil a nastalo v síni trapné mlčení. Přijetím jeho byla vzpoura proti králi přímo prohlášena.

Však rozpaky tyto neměly dlouho trvati.

„Ba pravdu dí pán z Jelení,“ ujal se slova Pflug z Rabšteina, „bez vlastního vojska ničeho nezmůžeme proti nepřátelům svým! Sbírejme hotovost, a to neprodleně, nemáme-li papežencům podlehnouti!“

„Považte však,“ namítal pan Kostka, „že to potom zjevná vzpoura proti králi bude.“

Pflug se posupně usmál.

„Nuže, složme ruce v klín,“ zvolal, „a vyčkejme, až nám papeženci přijdou sami mateřský jazyk vyřezat a víru otců našich husitských ze srdcí vyrvat! Však táhne již, jak jsem toho dnes bezpečné zprávy z Chebu dostal, sám císař Karel se dvaceti tisíci sveřepých Španělů do krajiny chebské, aby prý kacíře české navždy z povrchu zemského vyhubil. Zakrátko jej uzříte přede zdmi Prahy a potom se také, pane Kostko, těm římským pochopům pouhými slovy braňte!“

Jako by zčistajasna blesk do shromáždění udeřil, tak zůstalo zprávou Pflugovou vše ohromeno.

Strach před španělskými žoldnéři císaře Karla V., kteří v Německu nejkrvavějším způsobem protireformaci prováděli, byl i v Čechách u podobojích tak ohromný, že před ním již i poslední stopa rozvahy zmizela, a nikdo více se neptal, zda ohromující zvěst páně Pflugova také skutečně opodstatněna jest.

„Do zbraně na obhájení vlasti a víry! Postavme lid svůj v hotovost! Španělští katané nesmí hranice království překročit!“

Tak se ozývalo bouřlivými výkřiky se všech stran a již nikdo ničeho proti návrhu pana Václava z Jelení nenamítal. Nebezpečí před španělskou armádou císařovou zdálo se všem býti již tak velké, že se nesmělo ni okamžení více ztratiti.

„V desíti dnech postaví Praha tři tisíce zbrojenců!“ zvolal Fikar z Vratu.

„Královská města tolikéž učiní!“ přizvukovali zástupcové měst těchto.

„I my taktéž se dostavíme s lidem svým!“ volali páni a rytíři a okamžitě bylo od celého shromáždění usneseno, že desátého dne má každý se svou hotovostí do Prahy přiraziti, aby odtud spojené vojsko k ohroženým hranicím zemským mohlo býti vysláno.

Nastala nyní otázka, kdo má býti vůdcem tohoto vojska stavovského.

Pan Václav z Jelení byl tu opět hned po ruce.

„Kdož jiný,“ zvolal, „než pan Pflug z Rabšteina? Kdo se mu ve věcích válečných vyrovná? Lepšího vojevůdce neznám!“

Shromáždění bylo již jednou v proudu, že souhlasilo se všemi návrhy výstřední strany, a tak byl skutečně pan Pflug z Rabšteina jednohlasným pokřikem za vůdce nového tohoto vojska stavovského ustanoven, což nový hodnosta také ihned přijal a jen ještě mladého hraběte Albina Šlika sobě k ruce vyžádal. Zároveň mu dána plná moc, aby zařídil vše, čeho je k neodkladnému vytrhnutí do pole potřebí, a když ještě jednou každému z přítomných stavů uloženo bylo, aby se nejdéle v desíti dnech se svými zbrojenci dostavil ku Praze, bylo shromáždění s hlučným provoláváním slávy stavům skončeno.

Jen přední vůdcové s Augustou v čele zůstali ještě pohromadě, aby sestavili list králi, v kterém jednání stavů odůvodněno býti mělo.

Tak byla revoluce proti panovníkovi zjevně na prapor odbojných stavů nekatolických napsána, Bratří strhli vše za sebou až na ono místo, odkud již žádného návratu k smíru nebylo, biskup Jan Augusta mohl v pravém slova smyslu triumfovati, neboť jakmile měl také dostatečnou brannou sílu po ruce, pak se mohl již považovati za rozhodčího nad osudy celé země a již viděl duševním zrakem svým v nedaleké budoucnosti přicházeti onu dobu, kdy se sekta Bratří stala panující v Čechách a kdy náboženské zřízení její také na pole veřejné a politické přeneseno býti mělo. Povstání říše Bratří bylo v ohledu státním dosud jeho ideálem – události dnešního dne jej velikým krokem k uskutečnění téhož blíže přivedly.

Hrdé tyto plány musely v mysli agitátorově tím pevnější půdy nalézati, když se vedle souhlasu stavů na radnici shromážděných mohl též opírati o lid obecný, jenž v nepřehledných davech na náměstí se tlače stavům a jejich počínání neustále slávu provolával. Když se pak rozhlásilo, jak rázná usnesení panstvo v radnici učinilo, tu již dosáhl všeobecný jásot nejvyššího stupně a vycházející páni a rytíři byli od lidu co nejhlučněji vítáni. Pražané tu dávali nejzřejměji najevo, že se k odboji nekatolických stavů bezpodmínečně přidávají a Fikar z Vratu znal dobře svůj lid, když slíbil v několika dnech více tisíc ozbrojenců do pole postaviti.

Vůdcové v poradní síni na radnici shromáždění s jiskřícíma očima naslouchali tomuto provolávání lidu, jež se pravé bouři podobalo, a mohli tím více na provádění svých záměrů pomýšleti.

Poněvadž se v užším shromáždění tomto, jež bychom dle novověkého způsobu nejpřiměřeněji „prozatímní vládou“ nazývati mohli, též více zemských hodnostů a veškeří purkmistři i přední konšelé měst pražských nalézali, tož se mohli pánové tito tím snáze otěží vlády a správy zemské uchopiti, čím více náhlý odjezd králův přívržence jeho ochromil a bezvládnými učinil.

V krátké době několika hodin byla všecka vláda již fakticky v rukou nových těchto mužů a do tábora u Litoměřic odjížděl posel s rázným listem, jenž na místě omluv samé obžaloby a výčitky obsahoval a králi Ferdinandovi I. přímo válku ve vlastní jeho zemi vypovídal.

Jak viděti, vzrůstal kámen biskupem Augustou vržený na pravou lavinu a nikdo více jej nemohl v běhu zastaviti.

Když hlavní tyto záležitosti odbyl, počal neunavný agitátor též na vedlejší pomýšleti.

„Žádám,“ pravil, obrátiv se k panu Fikarovi, jemuž co královskému sudímu bylo svěřeno vykonávání soudní moci, „aby byl vydán zatýkací list proti Florianu Griesbeckovi z Griesbachu, jenž jest prvním původcem všech útoků na práva stavovská, a aby týž byl co státní vězeň uzavřen v Bílé věži, dokud by řádný soud na něm nebyl vykonán.“

Při těchto slovech trhl sebou jaksi biskupův sekretář Bílek, tak jako by již po delší dobu toto rozhodnutí očekával.

Augusta ze strany pohlédl na mladého muže, jenž mimovolně musel oči své sklopiti, ač se neodvážil ničeho namítati, věda, že mu v shromáždění mužů těchto slova nepřísluší.

„Žádosti vaší bude vyhověno, biskupe Jene,“ odpovídal starý sudí královský, „nebezpečný onen nepřítel musí nejdříve neškodným učiněn býti.“

„Hlava jeho,“ dokládal zasmušile pan Pflug z Rabšteina, „musí nám ručiti za vlastní bezpečnost naši, dokud sebe vlastním vojskem nebudeme moci chrániti. Nechť ještě dnes sezná vnitřnosti Bílé věže, jež cizák ten zajisté již pro tak mnohého z nás uchystával!“

Také všichni ostatní pánové souhlasili s tím, aby nejpřednější rada krále Ferdinanda I. byl bez odkladu vazbou zjištěn a do vězení pro státní provinilce v Bílé věži uzavřen.

„Zde jest zatýkací list,“ pravil Fikar z Vratu, podávaje jej Augustovi: „třeba jen jméno vyplnit.“

„To vykoná tuto můj sekretář,“ odpovídal Augusta a položil osudný list před Bílka, jenž poznovu nemohl jakési zachvění potlačiti, „vyplň, milý synu, místo toto jménem pana Floriana Griesbecka z Griesbachu, jenž bude dnes v Bílé věži noclehovati.“

Biskup pohlížel se zvláštním výrazem na mladíka a bedlivější pozorovatel by byl seznal, že mu ze zvláštní jakési příčiny úřad tento přiděluje.

Třesoucí se rukou vzal Bílek pero a jméno rady královského na zatýkací list napsal.

Augusta pilně každý tah pera jeho stopoval.

Bylo očividné, že mu na tom záleží, aby právě Bílek prováděl ortel nad panem Griesbeckem pronesený.

Na pouhém vepsání jména jeho do listiny však ještě nemělo býti dosti.

Když totiž Bílek se svou prací hotov byl, vzal Augusta pergamen z rukou jeho, přesvědčil se s vítězným výrazem v oku, že jest všem zákonným formám vyhověno, aby protivník jeho náboženský i politický mohl býti zatčen, a podávaje listinu sekretáři svému zase nazpět, pravil zdánlivě lhostejným hlasem: „Budiž ti to, milý synu, důkazem mé důvěry, že ti svěřuji provedení rozkazu tohoto. Vezmi několik žoldnéřů s sebou na Hradčany a zmocniv se osoby Griesbeckovy, dej jej dopraviti do Bílé věže pod bezpečnou závoru, načež nám zprávu o jetí jeho podáš. Opatrnosti netřeba ti doporučovati, neboť vím, že důležitou úlohu svoji pochopuješ.“ Hned při prvních slovech biskupových rozhostila se hrobová bledost po lících Bílkových a oči jeho se jakoby mlhou postřely. Nakloniv se k biskupovi, šeptal mu třesoucím se hlasem do ucha: „Probůh, pane můj, ušetřte mne trapné úlohy této a budu vám navždy díkem zavázán!“

Augusta naň upřeně pohlédl a chladně se tázal: „A proč tak, synu můj?“

Bílek sklopil oči své a prsa jeho těžce oddychovala, aniž by vnitřním pohnutím odpovídati mohl.

„Či snad ještě hárá v prsou tvých,“ pokračoval s jízlivým výrazem biskup dále, „milost k dceři nejkrutějšího nepřítele našeho? Neutlumil jsi snad ještě hříšný tento cit, jejž jsem ti již jednou za léčku ďábelskou označil? Chceš proto snad onoho syna Belialova ušetřiti?“

Mladík nebyl s to v přísné oko mistra svého pohlédnouti, ruka jeho křečovitě svírala prsa a rty se pohybovaly, aniž by byly jediného slova ze sebe vypraviti mohly.

Augustovi bylo to ale dostatečnou odpovědí a svraštiv obočí, kázal přitlumeným hlasem poznovu sklíčenému mladíkovi: „Seznávám, že posud vězíš v drápech ďáblových; nuže, rozkaz můj tě rázem z nich vybaví a já jen za tím úmyslem jej právě tobě udělil. Okamžitě se odeber s žoldnéři na Hradčany a jetí Griesbecka vykonej, nechceš-li nejpřísnější hněv mistra svého a pěstouna vyvolati. Mezi Bratrem a katoličkou nesmí býti žádného spojení, Jakub Bílek nesmí se poskvrniti pomýšlením na ruku dcery Griesbeckovy!“