Vlastimil Vondruška

MRTVÝ POSEL

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY IX

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7078-1

Mé ženě Aleně

I

Bakalář Petr Korec rád chodíval nakupovat se svou ženou Rozárkou. Starala se o domácnost a podle Petrova názoru jí to venku, v jasném slunečním světle, slušelo nejvíce. Měla tmavé husté vlasy, které si však na ulici jako jiné vdané ženy počestně zavinovala do bílé loktuše. Uměla ji však nařasit tak obratně, aby alespoň část vlasů byla vidět. I když to utrakvističtí kněží pranýřovali, v poslední době to byla mezi staroměstskými vdanými ženami móda. A proti módě ani kazatelé nic nezmohli. Obličej měla Rozárka oválný s jemně vykrojenými rty a velkýma modrýma očima. Právě ty dávaly její tváři výraz něhy, ale současně klamaly, protože díky nim vypadala tak bezbranně. Ovšem bylo to jen zdání. Rozárka vyrostla v jednom z plzeňských šenků a uměla se ohánět. Nebyla naivní, věděla, jak těžký je skutečný život, a o to víc si vážila svého muže. Ale i když by to nikdy nahlas nepřiznala, snad ještě více svého pána, královského písaře Jiřího Adama z Dobronína.

„Proč se tak plouháš?“ napomenula dobromyslně svého muže. Petr nesl velký proutěný košík a šel asi tři kroky za ní.

„Prohlížím si holky kolem,“ opáčil bezstarostně. Právě procházeli uličkou, v níž byly dílny krejčích a šlojířníků. Kolem vystaveného zboží postávaly vdané ženy i jejich svobodné dcery a živě diskutovaly o střihu šatů a kvalitě látek.

Rozárka Petra znala a věděla, že to samozřejmě pravda je, ale nikdy by jí tím nechtěl kazit dobrou náladu a nepřiznal by se, leda snad při tortuře. Došlo jí ihned, že v tom musí být něco jiného. Na jeho hru však přistoupila a ostře ho napomenula, aby neplácal hlouposti a myslel na její čest.

Přikývl, zabručel cosi, co snad měla být omluva, a rychle ji dohnal. Teprve po několika krocích na ni vrhl rychlý pohled. Letmo se očima střetli, a to už Rozárka najisto věděla, že se něco děje. Petr vypadal ostražitě, ale současně ji v tom jediném okamžiku dokázal očima pochválit. Vždycky si liboval, jak skvělé je mít chytrou ženu, s níž si rozumí i beze slov. Pravda byla, že to říkával zvláště večer, když se vrátil z úřadu, byl unavený a chtěl mít chvíli klid, ale Rozárka dobře věděla, že to neříká jen proto.

Došli na velký rynek před Staroměstskou radnicí. Plocha mezi kašnou a kostelem Panny Marie před Týnem byla zaplněna stánky trhovců, pečlivě seřazenými do pěti řad. Na to konšelé vždycky dbali, aby byl mezi stánky dostatek místa a měšťané se nemuseli tísnit, protože v tlačenici je mohli lotříci snadněji okrást. I tak se při jarmarku vždycky několik měšců ztratilo. Čím však byly tresty tvrdší, tím obratněji si zloději počínali. V poslední době kradli v tlupách. Dva či tři měšťana obklopili, tlačili se na něj, dělali povyk a další mu zatím měšec od pasu odřízl, ale hned ho předal ženě či dítěti, aby jej ukryly a obratně s ním zmizely. I když biřici tyhle lotříky občas chytli, nikdy u nich kradené peníze nenašli a museli je zase pustit. Zvláště konšel Jakub od Prádla během zasedání na radnici bouřil, že rychtář Prokůpek na svou práci nestačí a měli by ho vyměnit. Ale ostatní konšelé věděli, že Prokůpek je svědomitý muž a se zloději by si jiný lépe neporadil. Trpělivě svého druha vyslechli, pokývali hlavami a život šel dál.

Rozárka obcházela stánky, probírala se vystavenou zeleninou, ochutnala nabízené sýry a kontrolovala, zda je pečivo čerstvé. Dělala to se zaujetím, ale přitom po očku pošilhávala po Petrovi, protože peníze na nákup měl u sebe on. U pasu mu visel celkem slušně naditý měšec, dnes chtěla nakoupit na nejbližší dva týdny. Na trzích bylo vždycky dobré zboží. Proto měli s sebou peněz víc, než nosívali jindy. Zdálo se jí logické, že si jich nějaký pobuda všiml. Proto svého muže tak trochu hlídala, pokud totiž někdo znal triky podsvětí, byla to rozhodně ona. Ale nestalo se nic. Když došli ke kostelu, to už měl její muž Petr Korec košík plný, zastavili se ve stínu v podloubí, aby si na chvíli odpočinuli. Petr položil košík na zem a od kašny přinesl otlučený džbánek s vodou. U kašny jich vždycky stávalo několik, aby se mohli lidé na rynku osvěžit. Podal ho Rozárce, ta se vděčně napila a tiše špitla: „Co to mělo znamenat?“

„Sám nevím,“ přiznal se mrzutě. „Všiml jsem si, že nás někdo sleduje. Celkem slušně oblečený, zrzavé vousy a knír, a měl modré oči. Na zloděje mi připadal příliš nápadný, ale jistota je jistota. Jenže zmizel.“

„Plášť měl zelený a nos prokvetlý červeně,“ vyhrkla hned.

„Ty sis ho taky všimla?“ spíše konstatoval, než se ptal. K jeho údivu to však Rozárka odmítla.

„Dneska ne, ale včera. Sledoval mě, když jsem se vracela z bohoslužby. Zaskočila jsem si do kostela, abych se za nás pomodlila,“ přiznala se ostýchavě, jako by se styděla. Jiří Adam z Dobronína tvrdil, že stačí navštěvovat bohoslužby jednou týdně v neděli, protože poctivá práce je Bohu jistě stejně milá jako dlouhé klečení v kostele. Bakalář Petr znal svého pána a věděl, že není povrchní a je dobrý křesťan, ale život ho naučil dívat se na mnohé věci jinak, než přikazovala církev a vedoucí jejich kanceláře. Jiří Adam z Dobronína stál tak trochu stranou obecného dění, ale právě proto sklízel vždycky úspěch, protože měl vlastní rozum.

„Tebe včera ten Zrzoun sledoval?“ kroutil nechápavě hlavou bakalář Petr a rychle se rozhlédl. Jenže nikde toho muže neviděl. „Proč jsi mi to neřekla?“

„A proč? Že šel celou dobu za mnou po ulici nějaký cizinec a zálibně si mě prohlížel?“ opáčila rozmarně a vůbec neskrývala, že ho popichuje. „Víš, kolik takových je?“

„Hele, nevytahuj se,“ napomenul ji dobromyslně. „Jsi nejkrásnější na Starém Městě pražském, ale kvůli tomu tě ještě nemusí každý den provázet procesí ctitelů. Já ti nestačím? Rozárko, pokud tě sledoval včera a dneska zase, neber to na lehkou váhu!“

„Co uděláme?“

„Jestliže se znovu objeví, požádám nejbližšího biřice, aby zjistil, kdo to je. Pak se uvidí.“

„Třeba mu nejde o mě. Třeba ho zajímá domácnost našeho pána. Mohl by patřit k lotrům, kteří vykrádají domy zámožných měšťanů. Někdy i celé týdny sledují, jak to v domácnosti chodí, aby se tam mohli vloupat, až nikdo nebude doma. A dům našeho pána v Kaprové ulici je jeden z nejhonosnějších.“

„To je pravda, je nejhonosnější v ulici. Víš ty však, kolik mnohem honosnějších je po celém městě? Zvláště tady kolem rynku?“

„Jistě, ale vy dva býváte často úředně spoustu dní mimo Prahu. Třeba sázejí právě na tohle.“

„Až se ten chlap zase objeví, zmáčknu ho sám!“

Od případu, který začal před městskými hradbami v chudobném hampejzu a skončil skandálem mezi vlivnými členy královské rady, se Jiří Adam z Dobronína pravidelně stýkal se svým přítelem ze studií, notářem Ulrichem z Jenišova. Měl mu být za co vděčný, bez jeho pomoci by ten složitý případ nejspíše nevyřešil.

Občas spolu večeřeli a v pozváních k sobě domů se pravidelně střídali. S oblibou vedli spory o to, kde se vaří lépe. Především však probírali zajímavosti z města i královské kanceláře. Ulrich z Jenišova byl už na odpočinku, ale o to živěji se zajímal o vše, co se děje v úřadech.

Jiří Adam z Dobronína měl už kolem očí vrásky a vousy na bradě byly bělostné jako stříbro, navzdory tomu měl živá gesta. Vůbec se necítil být starý a podle toho se i choval. Ulrich z Jenišova si naproti tomu rád stěžoval na různé bolesti. O zdraví se strachoval už v době studií, a to byl také důvod, proč sám předčasně opustil službu v Královské komoře.

Jiří Adam z Dobronína si často překvapeně uvědomoval, že ho nic z bolestí starého notáře netrápí. A pokud ano, nebylo to tak zlé, aby musel okázale naříkat na věk. Díky svým dvěma pomocníkům se mu naopak zdálo, jako by spíše omládl. A když se Rozárce narodil syn Václav, ten pocit ještě zesílil. Ovšem vždycky jen do té chvíle, než malý Václav proplakal celou noc, protože ho občas pobolívalo bříško. I to se však v posledních měsících zlepšilo.

K dobré náladě, kterou měl Jiří Adam z Dobronína, přispíval i fakt, že během jara vyřizoval jen běžné rutinní povinnosti a nemusel se trápit žádným zapeklitým případem.

Vyšetřování zločinů ho bavilo, ale případy, při nichž šlo o krk jemu nebo jeho pomocníkům, ty z duše nesnášel. Potíž byla v tom, že v Královské komoře měl na starosti kontrolu hospodaření královských měst, nikoli záležitosti soudní. Jeho nadřízení se na něj obraceli většinou jen v ožehavých případech, které byly vždycky komplikované a delikátní, protože věděli, že je v tomto ohledu rozhodně nejschopnějším královským vyšetřovatelem. To s sebou neslo řadu privilegií, ale současně nepříjemný fakt, že se často musel pohybovat na hraně panovníkovy přízně a nelibosti.

Naštěstí byl teď klid. Většinou z toho měl radost, ale občas se přece jen trochu nudil, protože rutinní práce nuda byla. Nebýt bakaláře Petra a jeho Rozárky, asi by úřad opustil a odstěhoval se na svůj statek na Vysočinu. Tam by byla sice také nuda, ale nemusel by alespoň poslouchat nabubřelé proslovy svých nadřízených. V tom vynikal zvláště podkomoří Hynek. Plazil se před nejvyšším komořím a vytahoval se nad písaři svého úřadu. Jenže Jiří Adam z Dobronína věděl, že jeho pomocníci se ve městě narodili a na venkově by asi žít nedokázali. Navíc toužil po tom, aby jejich syn Václav dostal co nejlepší vzdělání, stejně jako se ho dostalo jemu. A to bylo možné jen v Praze. Proto v úřadě zůstával.

„Cos říkal?“ zeptal se roztržitě. Seděli u stolu v domě Ulricha z Jenišova nedaleko kostela svatého Jana Na Zábradlí.

„Nechtěj mě naštvat,“ zamračil se jeho přítel. Byl korpulentní, bělovlasý a měl podmanivý hluboký hlas. Zastával místo představeného literátského bratrstva staroměstských měšťanů a kromě hudby miloval rébusy. „Když vyprávíš o sobě, poslouchám každé tvoje slovo. Ale jak začnu já, je ti všechno jedno.“

„Promiň,“ omlouval se zkroušeně Jiří Adam z Dobronína. „Ale hlavou se mi cosi mihlo, sám nevím proč. Hloupost. Když jsem šel k tobě, všiml jsem si, že z šenku vyšel jakýsi cizinec a šel za mnou. Ryšavý, docela pohledný. Hodil jsem to za hlavu, proč taky o tom spekulovat? Jenže jak jsi začal vyprávět o vašem literátském bratrstvu, vzpomněl jsem si, že jsem si vás byl před týdnem poslechnout u Svatého Martina ve zdi.“

„Cos tomu říkal?“ skočil mu přítel hrdě do řeči. Vždycky si potrpěl na to, aby ho jiní chválili. To byl kromě obavy o vlastní zdraví další důvod, proč úřad opustil. Nadřízení ho chválili podle jeho názoru málo, pokud vzal v potaz, co všechno dělal.

„Bylo to skvělé!“ ocenil ho upřímně Jiří Adam z Dobronína, ale hned pokračoval. „Toho ryšavého muže jsem tam zahlédl taky. A před třemi dny jsme se div nesrazili na Kamenném mostě. Není to zvláštní?“

„A proč?“ podivil se Ulrich z Jenišova. „I když je Praha obrovská, setkávají se podle svých zájmů stále tíž lidé. Opilci v šencích, úředníci na cestě do úřadu, milovníci hudby tam, kde vystupuji já.“

„Možná máš pravdu. Ale pokud by byla tvá teorie správná, připadá ti pravděpodobné, aby byl jeden člověk opilcem i úředníkem a současně obdivovatelem tvého pěveckého umění?“

„Je to divné,“ připustil Ulrich z Jenišova a svraštil čelo, což dělával vždy, když řešil nějaký rébus. „Znám spoustu úředníků, kteří jsou opilci, znám mnoho opilců, kteří milují hudbu, znám i několik úředníků, kteří mají smysl pro umění, ale opravdu neznám nikoho, kdo by byl tohle všechno dohromady. Ten cizinec by mě docela zajímal.“

„Mě taky. I když z jiného důvodu než tebe. Mám z něj divný pocit.“

„Ty tvé předtuchy!“

„Směješ se mi, Ulrichu, ale přiznej, kolikrát jsem měl pravdu.“

„A kolikrát já!“ upozornil ihned vysloužilý notář. Protože byl starší, od časů studií se považoval za toho, kdo má svého mladšího přítele kárat a mít vždycky pravdu. Zvedl džbánek, napil se a pokračoval: „Vraťme se k tomu, co jsem ti vyprávěl. Zrovna jsem se přiznal, že i já mám jakousi předtuchu.“

„Ne?“ vyhrkl upřímně překvapený Jiří Adam z Dobronína. Jeho přítel byl totiž vždycky věcný a racionální, proto byl vynikajícím notářem. Neměl fantazii, ale byl pedant.

„Ale ano!“ opravil ho pobaveně Ulrich z Jenišova. „Možná tě to překvapí, ale i já na stará kolena asi hloupnu a mívám předtuchy. Víš, zdá se mi, jako by se kolem nás něco dělo. Všechno běží, jak má, ale přitom mám pocit, že něco není v pořádku.“

„Jen zřídka je všechno na Staroměstské radnici v pořádku. To ostatně platí o všech městských radách. Vím, o čem mluvím, pracuji v úřadě, který královská města řídí a hlídá,“ opáčil trochu lehkomyslně Jiří Adam z Dobronína.

„Kéž bys měl pravdu,“ pokýval jeho přítel starostlivě šedou hlavou, ale už se k té věci nevrátil. Dojedli a s příchodem soumraku se rozešli.

Jiří Adam z Dobronína kráčel zšeřelou ulicí domů a několikrát se ohlédl. Jednou měl pocit, že kdosi v plášti s kápí přes hlavu chvatně zmizel v podloubí, jako by se chtěl před jeho zraky ukrýt. Ale možná si to jen namlouval. Nakonec si poručil, že musí hodit tu záležitost s ryšavým cizincem za hlavu.

Doma na něj čekali jeho pomocníci. Byli už po večeři, protože věděli, že jejich pán bude jíst u svého přítele. Malý Václav spal, a tak si všichni tři sedli ke stolu do jizby v patře. Z oken byl nádherný výhled do ulice a dál až k hradbě, která oddělovala město od řeky. Nad špičatými střechami s šedavými šindeli nebo zelenkavou břidlicí vystupovaly věže kostelů a na tmavnoucím nebi se pomalu rozsvěcely hvězdy.

„Už nevědí, co za jídlo chtít,“ stěžovala si Rozárka. Byla vždycky šetrná, protože dobře věděla, co to je být chudý a hladovět. „Za mrkev chtěl jeden vesničan na trhu celý stříbrňák! Jenže měl nejhezčí, tak jsem ji koupila. Ale když mi ji nasypal, nebyla jí ani půlka košíku. A víte, pane, co mi ten lotr odpověděl, když jsem mu řekla, že to je málo? Prý mám moc velký košík!“

„Ale on měl pravdu,“ upozornil mírně bakalář Petr. „Jindy nosíváme ten z kuchyně, ale já vzal dneska ten…“

„Jak pravdu?“ uraženě ho přerušila. „Pokud mě nechceš naštvat, tak se budeš vždycky stavět za názor své manželky, rozumíš?“

„Nic si z toho nedělej, Petře,“ utěšoval ho dobromyslně Jiří Adam z Dobronína. „Údělem nás úředníků je poslouchat. Doma své ženy a hospodyně, v Královské komoře pak podkomořího Hynka.“

„To si vyprošuji,“ ušklíbla se Rozárka. Už se zase usmívala. „Srovnávat mě a toho hlupáka… Je dusno, otevřu okenice.“

Vstala od stolu, ale u okna se zarazila a pak se prudce obrátila zpět. „Je tam zase!“

„Kdo?“

„Ten ryšavý cizinec!“

Bakalář Petr bez dalšího vyptávání vyskočil, sebral rapír, který odložil na stoličku vedle dveří, a hnal se po schodech dolů. Jiří Adam z Dobronína vstal rovněž a zamířil k oknu.

„Zaběhl do podloubí,“ hlásila Rozárka.

Bakalář Petr se vrátil za hodnou chvíli, byl zadýchaný a mrzutý.

„Nic! Proběhl jsem i okolní ulice. Zmizel.“

II

Něco podobného nebral Jiří Adam z Dobronína na lehkou váhu. Když kvůli ničemu jinému, tak prostě proto, že byl zvědavý. Zájem toho muže musel mít důvod. Mohlo jít o něco banálního, ale cosi mu říkalo, že ta věc je vážnější, než se zatím zdá. Onen muž se choval opravdu podezřele, tak to vysvětloval svým pomocníkům, ale pravda byla ještě jiná. První dívka, kterou v životě poznal, ho hanebně podvedla. Měla nádherné zrzavé vlasy. Od té doby lidem se zrzavými vlasy nedůvěřoval.

Hned ráno se všichni tři rozešli po městě. Muž s takovými vlasy a knírem nemohl uniknout pozornosti. Bylo nutno ho najít a promluvit si s ním. Pak se uvidí.

Bakalář Petr navštívil všechny zájezdní hostince, o nichž věděl, že tam lze získat ubytování. Narazil na několik zrzavých hostů, ale žádný nebyl mužem, po němž pátral. Obešel také městské brány a biřicům ho popsal.

„To máš těžké,“ vykládal mu dobromyslně starý Krejza. „Je jarmark. Víš ty, kolik lidí denně kolem nás projde? Musíme kontrolovat hlavně zboží. Přesně ti povím, kolik pytlů švestek se včera touhle bránou dovezlo. Ale kolik lidí mělo zrzavé kníry? To po mně nechtěj.“

Ani Rozárka neuspěla. Oblíbeným místem, kde se obvykle dozvěděla skoro všechno, byla nedaleká kašna, kam chodily hospodyně s vědry pro vodu.

„Ale to víš, že jsem ho zahlédla,“ vykládala růžolící Leška, kuchařka z domu za rohem.

„A dál?“ pobízela ji Rozárka.

„Co dál? Nic. Prostě jsem ho zahlédla.“

„Kam šel?“

„Po ulici. Od mostu.“

„No dobře, ale kdo to je?“

„Jak to mám vědět?“ podivila se Leška. „Zahlédla jsem ho, ale nemluvila jsem s ním.“

„Já ho taky zahlédla,“ přidala se děvečka od koláře, který sídlil pár kroků za bývalým dominikánským klášterem. Od husitských válek byl opuštěný. „Hezký chlap.“

Víc se Rozárka nedozvěděla. Vyptávala se i jinde, ale výsledek byl žalostný. Pár lidí jakéhosi zrzavého muže zahlédlo, ale nikdo ho neznal. Navíc nebylo ani jisté, zda je to ten, po kterém pátrala. Sama potkala dva zrzavé mladíky. Teď, když tuhle barvu vlasů hledala, překvapilo ji, kolik lidí se jí honosí. Nemyslela, že je jich tolik.

Farář z kostela archanděla Michaela ji poučil, že to je od té doby, co se do pražských měst stahují tovaryši z Německa. Mrzutě vykládal: „Teď tu potkávám zrzounů tolik, že bych plakal. Poctivý Čech vypadá jinak.“

„Takže ty si, otče, myslíš, že není našinec?“

„Rozhodně ne,“ potvrdil farář. „Přišel z Vlámska, Flander, Holandu, nebo přímo od rohatého. Říkám ti, děvče, pokud ho potkáš, raději se dívej stranou, aby tě neuhranul!“

Jiří Adam z Dobronína se nejprve vyptal na radnici a pak zamířil k rychtáři Prokůpkovi. Jeho žena ho přijala srdečně, ale to ona dělávala pokaždé, pokud se ve dveřích objevil někdo významný. Rychtářský úřad zajišťoval dobré živobytí, a proto dbala na to, aby neohrozila postavení svého manžela. Věděla, kolik lidí by se rádo dostalo na jeho místo.

Jiřího Adama z Dobronína znala dobře, a když ho vítala, upřímně se usmívala. Z kuchyně donesla mísu koláčů. Blížilo se posvícení a právě napekla první plech.

„Já se teď ven příliš často nedostanu,“ omlouvala se. „Ale předevčírem jsem na jarmarku zahlédla muže, jak ho popisujete, urozený pane královský písaři. Stál u stánku a kupoval si preclík. Vzpomínám si na něj, protože nemohl najít váček s penězi, a už to vypadalo, že preclík vrátí. Ale pak ho našel zastrčený v plášti. Měl asi protrženou kapsu a on mu sklouzl do podšívky. Abyste rozuměl, měl nádherný zelený plášť podšitý kožešinou.“

„Jakou řečí mluvil?“

„Já ho pozorovala z konce uličky mezi stánky. Kolem byl jako obvykle hluk, takže to netuším. Ale pekařka Hedvika se smála. Nejspíše s ní žertoval. Proto si myslím, že mluvil česky, protože Hedvika je tupá a rozhodně německy nerozumí tolik, aby pochopila vtip. I když ona ho obvykle nepochopí, ani když mluvíte po našem.“

„Hedvika, Hedvika… Není to ta pekařka z ulice za kostelem svatého Jiljí?“

„Jo, přesně ta. Má sestřenice.“

Další hovor přerušil příchod rychtáře Prokůpka. Pozorně Jiřího Adama z Dobronína vyslechl a pak pokrčil rameny.

„Nevím, jak bych vám pomohl. Každý cizinec by se měl jít ohlásit na radnici. Zkoušel jste to tam?“

„Nic o něm nevědí. Tam ten muž rozhodně nebyl.“

„Je spousta cizinců, kteří tuhle povinnost neplní. Městská rada je příliš benevolentní. Zvláště v čase jarmarku.“

„Takže tys ho nepotkal?“

„Možná ano. Ale nepamatuji si každého, to dá rozum.“

Nic se Jiří Adam z Dobronína nedozvěděl ani od pekařky Hedviky, k níž se vydal hned z rychty.

„Během jarmarku jsem prodala spoustu preclíků,“ vykládala pekařka pokojně. Seděla na lavici a ve velké míse hnětla těsto. Ani se neobtěžovala vstát, když královský písař vstoupil do mázhauzu. Měla práci a nic jiného pro ni neexistovalo. Odpovídala nesoustředěně a nijak ochotně. „Nějaký zrzavý muž si jeden kupoval, to je pravda. A je pravda, že nemohl najít peníze. Ale jinak vám víc nepovím.“

„Platil pražskými, nebo míšeňskými groši?“

„To už se nepamatuji.“

Jiří Adam z Dobronína v duchu zaklel. Vždyť to byly dva dny, ale tahle ženská si pamatovala nejvýše to, kolik mouky ráno dala do díže. Rychtářova manželka měla pravdu, její sestřenice byla jako svědek k ničemu. Rozloučil se a zamířil přes rynek do Kaprové ulice. Šel pomalu a přemýšlel.

Ještě rozladěnější se cítil doma, když mu jeho pomocníci sdělili, že ani oni na nic nepřišli.

„Pokud by měl ten muž počestné záměry, nebude se skrývat,“ uvažovala Rozárka. Vždycky pookřála, když se mohla věnovat vyšetřování. Tuhle činnost opravdu milovala.

„Víš, v čem je potíž?“ odmítl to Jiří Adam z Dobronína. „V našich úvahách možná děláme chybu. Z toho, že ho nemůžeme najít, nelze přece ještě vyvozovat, že se skrývá. Tedy to, že se nám vyhýbá úmyslně. A nemusí být ani pravda, že by měl hanebné myšlenky.“

„Tak proč ho nemůžeme najít?“

„Protože hledáme na špatných místech. Nejspíše se ubytoval v soukromí. Třeba má ve městě příbuzné nebo přátele.“

„No jo, ale jak ho potom najdeme?“

„Třeba jsou ti jeho přátelé také zrzaví,“ navrhl s nadějí v hlase bakalář Petr. „Podle toho bychom mohli najít rodinu, která mu poskytla přístřeší.“

„Můj drahý, nejsi náhodou z toho přemýšlení tak trochu unavený?“ zasmála se Rozárka.

„Tvá žena má pravdu,“ zarazil protesty bakaláře Petra královský písař. „To není logické. Nu, dnes toho asi víc nezjistíme. Rozárko, co bude dobrého k večeři?“

„Já zapomněla!“ vykřikla polekaně. „Chtěla jsem upéct jahelník. Ale pokud to ještě chvíli vydržíte, hned se do toho dám.“

Petr chtěl pronést jízlivou poznámku, ale protože jeho žena vypadala tak provinile, slova raději polkl. V duchu však se svým pánem nesouhlasil. Kolikrát už se stalo, že právě ty nejméně logické nápady se ukázaly jako pravdivé? Rozhodl se, že se zítra po měšťanech se zrzavými vlasy porozhlédne.

Sotva za Rozárkou zapadly dveře, řekl ustaraně Jiří Adam z Dobronína: „Nelíbí se mi to. Navzdory logice to logiku nemá. Pokud by ten člověk chtěl ublížit mně, proč sledoval vás? A pokud by chtěl vykrást tenhle dům, nebude za vámi chodit na jarmark a za mnou po ulicích. Bude spíše sledovat, jak to u nás chodí. Ne, v tom je něco jiného.“

„No dobře, ale co? Pokud vám nechce ublížit a nechce tu ani krást, o co by mu mohlo jít?“

„Teoreticky by ještě mohl chtít ublížit vám dvěma. I když je to málo pravděpodobné, nesmíme zanedbat vůbec nic. V několika případech jste mi vy dva nesmírně pomohli. Třeba se chce pomstít někdo z příbuzných zločinců, kteří díky vám skončili na oprátce.“

„Pak ale platí stejná námitka. Pokud by chtěl ublížit mně a Rozárce, proč potom sleduje i vás?“

„Jistě, řekl jsem to jen proto, abychom si pojmenovali teoreticky možné hypotézy. Mám však ještě další. Neříkám, že jsou všechny reálné, ale při vyšetřování nelze vynechat vůbec nic. Něco třeba hrozí tomu muži se zrzavými vlasy a knírem. Hledá pomoc, ale ostýchá se nás oslovit. Nebo nemůže, protože ho někdo sleduje. Další možností je, že mu prostě někdo zaplatil, aby nás sledoval, a pak má ohlásit, co zjistil. Sám přitom netuší, o co jde, proto nás sleduje všechny tři a všude.“

„To by mohlo být vysvětlení. Ale je ještě jedno. Co když je to všechno omyl? Ten Zrzoun je cizinec, mohl si nás s někým splést. Ve skutečnosti chce něco provést jinému měšťanovi. Já vím, že to je nepravděpodobné, můj pane. Ale nepravděpodobné jsou i ty ostatní hypotézy. Více či méně.“

„To máš bohužel pravdu. A víš, proč nás nic rozumného nenapadá?“

Bakalář Petr pokrčil rameny.

Královský písař Jiří Adam z Dobronína se usmál a dodal: „Protože máme hlad. A ten jahelník, co peče Rozárka, voní až sem. Copak se dá v tomhle rozumně přemýšlet?“

Ale ani jahelník, který Rozárka o chvíli později donesla na stůl, jim při řešení záhady příliš nepomohl. Diskutovali až do noci, jenže na nic rozumného nepřišli. Nakonec se rozhodli jít spát.

Sotva si však lehli, ozval se z ulice hluk. Petr právě objímal svou ženu a chvíli váhal, zda ji pustí. V době jarmarku se na ulicích ozýval křik často a on neviděl důvod, proč by měl kvůli nějakému opilci nebo výtržníkovi zanechat milostné hry, kterou právě začal.

Jenže než se rozmyslel, rozlétly se dveře a na prahu se objevil Jiří Adam z Dobronína s rapírem v ruce. Jindy by do jejich jizby bez zaklepání nevstoupil. Byl rozrušený a křikl: „Rychle. Je venku!“

Víc říkat nemusel. Petr vyskočil, v běhu si natáhl nohavice, sebral zbraň a utíkal za pánem. Ale přišli pozdě. Před vraty ležel onen muž s ryšavými vlasy a knírem v tratolišti krve. V šeru ještě zahlédli postavu v tmavém plášti, která utíkala pryč směrem k rynku.

Za jejich zády se objevila Rozárka. Na sobě měla plášť a pod ním jen plátěnou košilku, v ruce držela Petrovu pistoli. Zamířila, ale než stačila stisknout spoušť, neznámý zmizel za nárožím domu.

„Pomozte mi!“ křikl královský písař na své pomocníky. Těžce zraněného muže odnesli do mázhauzu, Rozárka shodila z ramen plášť a umírajícího na něj položili. Pak ještě utrhla z okraje košilky kus látky a rychle mu ránu ovazovala. Petr přinesl z kuchyně džbán s vodou.

Jiří Adam z Dobronína si klekl vedle zrzavého muže a důrazně řekl: „Ulehči svému svědomí, kdo jsi?“

„To už stejně nikdo nezastaví,“ sípal tiše, skoro neslyšně muž. Pak zkřivil tvář bolestí.

„Co nezastaví? O co jde?“

„Podvedli mě…,“ řekl ještě Zrzoun, pak se jeho tělo napjalo v křeči a byl konec.

„Je mrtvý,“ zabručel zlostně Jiří Adam z Dobronína a vstal.

Z patra se ozval dětský pláč.

„Vašík!“ vykřikla Rozárka a utíkala po schodech nahoru.

„Odtáhneme ho do kuchyně,“ rozhodl Jiří Adam z Dobronína. „Kdyby něco, ať ho váš syn nevidí. Pohled na mrtvého není pěkný.“

„Co s ním uděláme?“

„Co by? Obléknu se a půjdu to ohlásit rychtářovi. Ty zatím budeš hlídat tady v mázhauzu, kdyby se ten lotr nebo lotři, kdoví, kolik jich je, chtěli vrátit.“ S tím odešel do své jizby.