Stanislav Češka

Vražda neviňátek

Brněnská mordparta vyšetřuje

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7891-6 (epub)

ISBN 978-80-243-7892-3 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu také s úctou věnuji pracovníkům brněnské „mordparty“, tedy správněji řečeno policistkám a policistům z 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje. Řeší s vysokou profesionalitou ty nejzávažnější násilné trestné činy. Díky jejich nelehké práci je v našem kraji podstatně bezpečněji a my bychom jim za to měli být vděční.

Rád bych také poděkoval: 

panu plukovníku Luďku Blahákovi z SKPV Brno za cenné informace o práci jím řízeného 1. oddělení SKPV; 

panu emeritnímu vrchnímu komisaři Vladimíru Matouškovi za cenné informace z kriminalistické praxe; 

panu Petru Loveckému z nakladatelství MOBA; z našich společných debat vzešel nápad na tuto kriminální sérii.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Příběh vyprávěný v této knize se zakládá na skutečném kriminálním případu, úspěšně vyřešeném policisty 1. oddělení odboru obecné kriminality brněnské krajské SKPV. V zájmu ochrany těch, jimž popisovaná smutná událost tragicky zasáhla do jejich životů, však došlo ke změně:

místa děje (příběh se neudál v Brně, nýbrž v jedné jihomoravské obci; zvolená část Brna pouze evokuje prostředí dotyčné obce), 

jmen, případně také povolání osob, kterých se příběh týká.

Také byly některé části tohoto příběhu změněny, případně domyšleny v zájmu literárního zpracování tohoto tématu. Stejně tak i kriminalisté brněnského krajského 1. oddělení jsou mnou vytvořené fiktivní literární postavy, byť jsem si občas dovolil malou inspiraci skutečným životem skutečných (nejen brněnských) policistů.

V každém případě si však dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

Dovolil bych si ještě předem upozornit na to, že tento román obsahuje některé drsnější popisy nebo situace, které obzvlášť pro matky malých dětí nebo obecně pro poněkud útlocitnější jedince mohou být poněkud stresující.

1 

Plukovník Jaroslav Motl, vedoucí brněnské „mordparty“, tedy přesně řečeno vedoucí 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje, položil nedopitou sklenici piva na konferenční stůl v obýváku, kde právě pobýval on, už prázdná láhev starobrna a zmíněná nedopitá sklenice. Z gauče jej zvědavě pozorovalo několik plyšových medvědů, miláčků plukovníkovy manželky Kateřiny.

Plukovník s ironickým výrazem v obličeji vypnul zvuk na televizi, kde národu právě v diskusním pořadu věnovaném násilné kriminalitě jakýsi expert za přičinlivého přikyvování moderátora, který evidentně neměl příliš velké vědomosti o projednávaném tématu, vysvětloval, jak je třeba využít moderní vyšetřovací metody, a rázně tak zatočit s organizovaným zločinem, zvlášť tím, který je propojený s vysokou politikou.

Asi deset minut to žvanění Motl sledoval, protože byl na dotyčného experta, který vyučoval na jisté právnické fakultě, opravdu zvědavý. Tento rádoby expert měl totiž mezi policisty, státními zástupci a soudci pověst srovnatelnou s pověstí doktora Cvacha z televizního seriálu Nemocnice na kraji města. Nadmíru skvělý teoretik, který byl živoucím příkladem hesla, mimochodem hesla nadmíru nespravedlivého ke všem dobrým učitelům, že totiž „kdo neumí, ten učí“.

Motl si v duchu pomyslel, že ten pitomec, právě dmoucí svoji hruď na televizní obrazovce, tohle heslo navíc ještě tvůrčím způsobem rozvedl. V jeho podání znělo: „Kdo neumí, ten učí a zasvěceně hovoří ve sdělovacích prostředcích všeho druhu.“

Při poslední poradě na policejním prezidiu, na které Motl měl to štěstí zastupovat svého šéfa, se navíc dozvěděl, že s tímhle žvanilem jeho partaj uvažuje na místo ministra vnitra, pod kterým se v poslední době povážlivě kývalo křeslo, protože čelil dotěrným dotazům novinářů ohledně nákupů počítačů pro policejní služebny.

Podle Motlova názoru ten současný ministr sice nebyl žádný lumen, ale alespoň neškodil a bral se o policisty a hasiče, občas dokonce nehledě na nepříjemnosti, které mu taková zaťatost přinášela. Více či méně pravidelné slovní potyčky mezi ministry vnitra a financí byly pověstné a bavily široké okolí. Policisté ovšem, jak jinak, fandili v těchto sporech svému ministrovi.

V místnosti začalo být trochu teplo. Byla půlka června a po chladných dnech se začalo pomalu oteplovat. Motl otevřel okno dokořán a zamyšleně se zadíval na Rybnickou ulici v Novém Lískovci, kde bydlel v rodinném domě, který podědila jeho manželka, profesorka soudního lékařství Kateřina Motlová, po svých rodičích.

Spolu s nastupujícím soumrakem utichal provoz na jinak dost rušné ulici a na Nový Lískovec se začal snášet noční klid mírně rušený nedalekým dálničním přivaděčem a právě přistávajícím vrtulníkem záchranné služby ve fakultní nemocnici tyčící se na obzoru. Pilot si to, jak měl občas ve zvyku, namířil dost nízko nad domy a spolehlivě tak probudil ty, kteří klimbali při otevřených oknech.

Když navíc ještě před nedalekým přechodem pro chodce spustila svoji nepřeslechnutelnou sirénu sanitka přivážející do špitálu nějaký urgentní případ, byla podvečerní idyla dokonalá, ušklíbl se Motl.

2 

Plukovník právě pozoroval jeden z nových kloubových trolejbusů, které nedávno dopravní podnik koupil. Trolejbus zrovna zastavil na nedaleké zastávce a plukovník, stojící u okna místnosti v patře domu, se zájmem studoval, jak moderní vozidlo vypadá seshora.

Aniž by si toho zamyšlený plukovník soustředěně si prohlížející skoro devatenáct metrů dlouhý kloubový trolejbus všiml, do místnosti neslyšně vplula jeho milovaná manželka a soudní lékařka v jedné osobě a zlehka jej zezadu objala.

Motl se obrátil a s úsměvem ji políbil se slovy: „Ty jsi mě trochu polekala.“

Kateřina se usmála a zeptala se: „To bych neměla?“

„Ale ne, jen mě lekej,“ zavrtěl hlavou Motl, „moc se mi to líbí.“

„Nad čím medituješ, můj plukovníku? Nad svým povýšením?“

Jaroslav Motl totiž už před lety, bylo to koncem 1. poloviny 90. let, vystřídal svého šéfa a přítele Standu Berku na postu šéfa brněnské krajské mordparty. Berku postupně víc a víc prudily věčné reorganizace a buzerace nové generace policejních šéfů, kteří toho sice mnohdy o policejní práci moc nevěděli, ovšem nejrůznější politikaření jim šlo přímo skvěle. Pravda, byly i výjimky. Ty ovšem rozhodně nepřevažovaly. K tomu všemu se tehdy navíc přidal prudký nárůst zločinnosti, kterému pomohla i prezidentská amnestie. Policisté potom často nevěděli, kde jim hlava stojí.

Když se navíc přidaly snahy dál a dál oklešťovat policejní výsluhy, dali tehdy, podobně jako Motlův nejlepší kamarád a navíc šéf kapitán Berka, mnozí, pohříchu právě ti zkušení policisté, „svýma nohama“ najevo, co si o podobném vývoji ve sboru myslí.

Ze starších policistů většinou zůstali ti, kteří si bez téhle často nevděčné práce nedokázali svůj život představit. Často takoví policisté u sboru pracovali už v několikáté generaci a prostě nemohli jinak. K takovým patřil i Motl, který jako velký poklad uchovával fotografii svého praděda, který ještě za Rakouska sloužil u četnictva a pokračoval v této službě i za první republiky. Podobně to bylo potom u dědečka, kterého si Motl pamatoval ještě jako malý kluk, a u otce. Ti však už sloužili u brněnské kriminálky. Nejprve u policie, posléze u Veřejné bezpečnosti a Motl teď byl opět policistou.

Motl podobně jako jeho předchůdce Berka patřil a patří mezi nejlepší kriminalisty, které tato země má. Po svém předchůdci však Motl zdědil jednu vlastnost, která byla překážkou úspěšné kariéry. Objektem jeho zájmu byla totiž práce, kterou vykonával, a jeho podřízení, se kterými se této činnosti, tedy chytání pachatelů těch nejtěžších násilných trestných činů, věnoval. Leštění klik nadřízených a vtírání se do jejich zájmu Motla jaksi nebralo za srdce. Výsledkem bylo, že jej jeho nadřízení ponechali v čele brněnské krajské mordparty. Tak hloupí nakonec nikdy nebyli, aby jej z této funkce odvolali. Dobře věděli, že výsledky práce Motla a jeho lidí se vždy mohou pochlubit před nadřízenými. Celá léta byl ovšem Motl kuriozitou v rámci policie, protože pořád bez ohledu na různé změny hodností při reorganizacích zůstával ve služební hodnosti vrchního komisaře, a pokud někdy oblékl uniformu, měl na ní stále hodnostní označení kapitána. Jemu rovní kolegové už byli podplukovníci nebo plukovníci, v nejhorším případě majoři, jen u Motla se pořád nic neměnilo.

Až v posledních letech po výměně na postu policejního prezidenta se klima u policie změnilo a ledy hnuly. Konečně i u Motla přišlo povýšení na majora, rychle následované dalším povýšením na podplukovníka spojeným se jmenováním do služební hodnosti rady.

No a konečně minulý týden nastal ten slavnostní den, ve kterém se Motl dočkal povýšení na plukovníka. Netřeba zdůrazňovat, že večerní policajtská oslava byla bouřlivá, protože Motlovi podřízení svému šéfovi povýšení ze srdce přáli. Podobně tomu bylo ostatně i u řady jeho dalších kolegů.

To se už mimochodem nějakou dobu těšila Motlova elegantní žena Kateřina, špičková odbornice v soudním lékařství a neomezená vládkyně nad pitevnou brněnského Ústavu soudního lékařství, titulem profesorky. Její publikační činnost, pedagogické úspěchy na Lékařské fakultě Masarykovy univerzity a vůbec odborná erudice a věhlas v tuzemsku i cizině nic jiného ani nepřipouštěly.

3 

Motl pohladil svoji Káču, jak manželku nazýval on a všichni jejich kamarádi, přičemž si s pobavených úsměvem v duchu řekl, že se kolem něj motají samé přírodní blondýny. Káča byla blond a kromě ní měl mezi svými podřízenými další dvě sličné blonďaté kapitánky.

„Tak co se ti honí hlavou?“ znovu se Motla zeptala manželka. „Tvoje povýšení nebo něco jiného?“

Káča rychle dodala: „Ptám se kvůli úsměvu, který ti pohrává na tváři.“

Motl se znovu pousmál: „Jak bych to… Nemyslím na své povýšení, myslím na ženské.“

Káča se zatvářila naoko pohoršeně, protože svého Jardu dobře znala a věděla, že je jeho jediná. „Tak se pochlub.“ Motl pohladil něžně manželku po jejích blonďatých vlasech: „Právě jsem si říkal, že mi osud přeje.“

„To jako myslíš mě?“ zkoumavě se zadívala fešná doktorka.

„To taky,“ přikývl Motl.

Káča udiveně pozdvihla obočí, aby tak donutila manžela k vysvětlení.

Ten se ušklíbl a pronesl: „Právě jsem si říkal, jak mi osud přeje. Vždycky se mi totiž líbily přírodní blondýnky. No a osud a mí nadřízení mi dopřáli hned tři kousky. Milou manželku a dvě sympatické podřízené.“

Káča manžela pohladila se slovy: „To máš za mě.“

Potom mu dala něžný, lehký záhlavec a dodala: „Toho facana máš za Jarku Kočařovou a Sylvu Pošvářovou. Kdybych obě a váš vzájemný vztah neznala, vzala bych tě válečkem na nudle nebo tím největším kastrolem, který máme.“

Motl se lišácky usmál: „To bych tě však z titulu své služební funkce musel vyšetřovat za ublížení na těle.“

Káča se vypjala jako Amazonka a bojovně dutým hlasem pronesla: „Pokud bych tě já vzala kastrolem přes kebuli, už bys nic nevyšetřoval. To si buď jistý. Mé ráně bys neunikl.“

Motl, který měřil něco přes metr osmdesát a vážil kolem devadesáti kil, ovšem devadesáti kilogramů trénovaných svalů, šlach a kostí, pobaveně pohlédl na svoji drobnou, až křehkou, skoro o hlavu menší manželku. Káča svojí vizáží klamala ty, kdo ji neznali. Ten, kdo ji však viděl ohánět se patřičnými nástroji u pitevního stolu nebo zkoumat místo trestného činu, dobře věděl, že ta štíhlá, něžně vypadající žena dokáže být pěkně tvrdá. Motl svoji manželku samozřejmě znal, a tudíž dobře věděl, že, pokud by diskutovaná situace nastala, to nejlepší by bylo prchnout před Káčou a jejím kastrolem.

Motl si Káču po jejím bojovém prohlášení chvíli pobaveně prohlížel a najednou ji k sobě pevně přitiskl a dlouze políbil.

Potom jí zašeptal: „Co kdybych to okno zavřel a my odsunuli tvé plyšáky do křesel a sami se přesunuli místo nich na gauč?“

Káča se lítostivě zadívala na kus nábytku, který jim už mnohokrát posloužil k účelům, které měl její Jarda na mysli, a smutně pronesla: „Bohužel, můj hrdinný plukovníku, musíme naše hrátky, alespoň dočasně, odložit.“

Pak Káča nasadila koketně provinilý výraz obličeje, o kterém věděla, že jej Jarda moc miluje.

Plukovník se ustaraně zadíval na svoji manželku a zeptal se: „Co se děje? Máš nějaké problémy?“

Káča zavrtěla hlavou: „Já ne. Vlastně jsem za tebou nepřišla kvůli tomu, abychom se odebrali na náš gauč.“

Na manželův udivený pohled dodala: „Později možná ano. Já za tebou přišla kvůli Luboru Košťálovi. On mi teď volal, jestli se u nás může zastavit. Tedy za tebou zastavit. Ví, že jsi šéf mordparty.“

Motl se zadíval nechápavě: „Já nevím, o čem mluvíš.“ Káča se trochu útrpně a trochu pobaveně zadívala na manžela: „No jo, mužský. Lubor je přece můj spolužák z lékařské fakulty. S ním a jeho paní jsme se potkali asi před dvěma měsíci v Městském divadle.“

Motl se pleskl přes čelo: „Jó, ten vysoký hubeňour se svojí sexy manželkou.“

Káča ironicky pronesla: „Vidíš, jak si dokážeš vzpomenout. Kdyby byl ale tenkrát Lubor v divadle bez manželky…“

Motl zašermoval prstem: „Jen nedělej. Ty si taky vzpomeneš spíš na pohledného mužského.“

„Nemohu říct, že ne,“ zapýřila se Káča.

Motl dodal: „Máš pravdu, když jsme tehdy o přestávce popíjeli u bufetu víno, přišla řeč na naše povolání. Co má za potíže ten tvůj spolužák, že se mnou chce mluvit jako s šéfem mordparty? Zapletl se do nějaké vraždy?“

„Lubor? Ten tak určitě,“ uchichtla se Káča, „ten se nám na univerzitě složil na zem, když nás poprvé zavedli do pitevny. Pak si zvykl, jinak by se doktorem nestal. Určitě by však nikoho nezabil, jak jsem jej alespoň poznala na škole.“

„A co tedy chce?“ zeptal se znovu Motl.

„Chybí mu jedno novorozeně,“ pronesla vážným tónem Káča, „jenom mi do telefonu řekl, že dnes podal písemné oznámení na Obvodní oddělení policie Brno-Židenice. On je totiž ze Slatiny…“

Náhle zpozornělý Motl přikývl: „Ta patří pod Židenice, to je mi jasné.“

„No, a potom si Lubor vzpomněl na mě a hlavně na tebe. Prosil mě, jestli by se u nás ještě teď večer mohl zastavit.“

„Ty jsi jistě řekla, že ano,“ usmál se Motl na manželku. Ta se zatvářila provinile: „To jsem neměla?“

Motl zavrtěl hlavou: „Ale ne, to víš, že ne. Zítra to stejně přistane na mém stole a ten tvůj spolužák nás bude muset navštívit. Neuškodí však, když budu o věci vědět dopředu.“

„To jsem ráda, že se nezlobíš,“ špitla Káča a pokračovala: „Když jsme končili náš hovor, Lubor řekl, že sedá do auta a jede k nám. Počítám, že do takových dvaceti, třiceti minut tu bude.“

4 

Za pár minut se doktor Košťál opravdu objevil. Motl jej zavedl do pracovny, kterou měl v přízemí. Usadili se s doktorem u konferenčního stolku a chvíli nezávazně klábosili, než se objevila Káča s podnosem, na kterém přinesla konvici s kávou, tři šálky, smetanu a koláče s tvarohem a povidly, které toho večera napekla.

Doktorka se obrátila na manžela: „Nebude vadit, když tu s vámi zůstanu?“

Motl zavrtěl hlavou: „Proč by to vadilo. Ne že bych si to tedy přál. Mám samozřejmě na mysli, co má na srdci tady doktor Košťál. Ovšem klidně může přinášet i práci pro tebe.“

Potom se plukovník obrátil k hubenému dlouhánovi s vystupujícími lícními kostmi, který se trochu nervózně vrtěl v přiděleném křesle, a zeptal se jej: „Nebude vám vadit, když náš rozhovor nahraji tady na ten diktafon? Stejně k nám budete muset přijít. Já vám tak mohu ušetřit čas. Zítra ráno nechám naše povídání někým z kolegů přepsat do počítače. Vy si to pak jen zkontrolujete, případně opravíte, pokud se vám něco nebude zdát, a můžete jít domů.“

Když doktor souhlasně přikývl, Motl jej vyzval: „Tak spusťte, pane Košťále. Co máte na srdci?“

Lubor Košťál si znovu poposedl v křesle, kde se konečně uvelebil, a nejistým tónem pronesl: „Já se omlouvám, pane plukovníku, za svoji nervozitu. Jenže tuším nepříjemnosti a ještě jsem se do takové situace nedostal.“

Motl se usmál: „Nepříjemnosti? To možná. Podle toho, co mi naznačila moje Káča, nejde o vaše nepříjemnosti.“

„To nejde, já jsem žádné předpisy ani zákony neporušil,“ přikývl vážně doktor, „ovšem je to celé takové žinantní… A zase bych nerad někomu neprávem ublížil…“ Motl dobře věděl za dlouhá léta své kriminalistické praxe, že je občas problém lidi rozmluvit. Tedy nevinné svědky i pachatele trestných činů.

U kriminálníků bylo pochopitelně zatloukání v horším případě a vylepšování svého obrazu v lepším případě normální. U recidivistů, kteří pobyt v kriminále věnovali právnickému vzdělávání, byl takový slovní souboj u výslechu ještě opepřený juristickými schopnostmi takových vzdělanců. Samozřejmě existovaly poučky a pravidla, jak vést výslech, které se učily na každé policejní škole, a všichni policisté je tudíž dobře znali, jenže v reálu jste si ke každému vyslýchanému museli najít nějakou vlastní cestičku a k tomu jste museli mít určité nadání.

Ne každý tohle umění ovládal stejně dobře. A ne každá taková cestička k obviněnému byla jednoduchá. Motl si občas třeba s jistým pobavením vzpomněl na jednoho takového výtečníka, se kterým se před mnoha lety utkal u výslechu při několik hodin trvajícím, dost vyčerpávajícím slovním souboji. Už to málem vzdával, když z dotyčného obviněného z vraždy najednou vypadlo: „Pane kapitáne, já ještě nikdy nejel v policejním voze s houkající sirénou. Svezte mě a já vám všecko položím.“

Motl se s kolegou, který mu u výslechu asistoval, na sebe zadívali celí udivení. Pak na sebe mrkli a Motl vzal vyslýchaného na projížďku. A ten celý spokojený ze svého zážitku mluvil a mluvil. A v kriminále si pak poseděl pěkných pár let. Vlastně tam sedí ještě dodnes.

Podobné problémy jste však mohli zažít i s některými svědky. Na ty občas také dolehne nervozita z toho, co absolvují, někdy také snaha někomu svojí výpovědí nepřitížit. Prostě i zde musíte být občas psychologem.

Doktor Košťál představoval jednoho takového potížistu. Ne že by chtěl dělat problémy, ostatně přišel za Motlem sám. A vyřídilku měl slušnou. To si Motl pamatoval ze setkání v divadle. Jenže před plukovníkem a jeho manželkou na doktora najednou dolehla vážnost chvíle a odpovědnost, kterou na sebe vzal.

5 

Plukovníkovi bylo jasné, že na doktora musí po dobrém. Otcovským tónem jej vyzval: „Dejte si ještě šálek kávy a slupněte další koláč. Je vidět, že vám chutná.“

Lubor Košťál se rozpačitě usmál a poslechl plukovníka, zatímco Káča vše s lehce pobaveným úsměvem pozorovala. Cosi samozřejmě o manželově práci věděla.

Když Lubor Košťál polkl poslední sousto, Motl mu laskavým hlasem řekl: „Tak a teď mně, pane doktore, povězte, co vlastně děláte a jak jste se připletl k tomu chybějícímu miminu, o kterém mi vyprávěla manželka.“

Lubor Košťál se zhluboka nadechl a nyní už pevným hlasem bez zajíkání se dal do vyprávění: „Bydlíme s manželkou ve Slatině na Přemyslově náměstí v domě po mých rodičích. Medicínu jsem vystudoval tady v Brně a specializací jsem gynekolog a porodník. Ordinaci mám v přízemí našeho domu. Spolu se mnou tam pracuje má porodní asistentka, paní Regina Hanáková. Jednou z mých pacientek je jistá Dana Borková. S manželem bydlí na Stránské ulici. To je taková ta kolonie pod Stránskou skálou, asi to znáte jako brněnský policajt.“

Motl přikývl: „To víte, že ano. Jsou to vlastně dvě ulice. Vámi zmíněná Stránská a pod ní je Podstránská. Chodíme tudy občas s Káčou na Stránskou skálu na procházky.“

„Tak to máme stejné místo výletů,“ usmál se doktor, „my se tam s mou paní občas také procházíme. No nic, pokud vím, tak Borkovi se poznali, ještě jim nebylo dvacet. Spolu tehdy účinkovali v jakési rockové skupině. To ještě bylo nějak kolem roku 1995 a žili v Praze. Paní Borková je ročník 1977. Jednou mi o tom paní Borková krátce vyprávěla. Ta skupina se jmenovala Drtící pěst.“

Motl se usmál: „Matně si na ně vzpomínám. Měli docela blízko ke skinheadům. Jejich písničky byly takové úderné. Můj šálek kávy to nebyl, přeslechnout se však nedali. Myslím, že se však nějak rychle rozpadli, pokud se tedy dobře pamatuji.“

Doktor upil trochu kávy ze šálku a přikývl: „Podle toho, co mi paní Borková krátce vyprávěla, zašli v podstatě na chlast a pervitin. Stručně řečeno, když jim krátce po sobě vyšla dvě cédéčka, která se docela dobře prodávala, členové skupiny tu slávu nějak neunesli a v oparech alkoholu a taky toho perníku se nakonec rozpadli. Borkovi si potom za zbytek peněz koupili ten domek pod Stránskou skálou a přestěhovali se do Brna. Jeden z členů skupiny tam totiž měl bratra, který jej na prodej domu upozornil. On sám z Prahy nechtěl, Borkovi však vzali touhle možností zavděk. A asi proto, že to tam patří do slatinského katastru, zaregistrovala se paní Borková v naší ordinaci.“

„Takže ji znáte dobře?“ zeptal se Motl.

Doktor pokrčil ramena: „To ani ne. Znám ji pouze jako pacientku. Rozpovídala se přede mnou pouze jednou. Krátce po tom, co se stala mojí pacientkou. Tehdy také po krátké době otěhotněla a porodila kluka. Další děcko pak přišlo tři roky nato. Byla to holčička. Obě těhotenství probíhala naprosto normálně, paní Borková se chovala jako vzorová pacientka, nebyly s ní žádné potíže. Pak ke mně do ordinace chodila na běžné kontroly, předepisoval jsem jí antikoncepci. No a potom někdy na jaře v roce 2008 u nás byla naposledy.“

„To jste ji nesháněl?“

„Nebylo proč. Nebyly u ní žádné podezřelé nálezy, tak jsem neměl žádný důvod se po ní shánět. Navíc to, že se pacientka rozhodne, že začne chodit k jinému doktorovi, je normální.“

„Nebo se na návštěvy u doktora přímo vykašle,“ ušklíbl se plukovník.

„To taky,“ souhlasil Lubor Košťál.

6 

Všichni se chvíli věnovali konzumaci dalšího koláče vytvořeného paní domu.

Když Motl polkl poslední sousto a viděl, že doktor Košťál je na tom podobně, zeptal se: „Pokud se však, pane doktore, sháníte po novorozeněti, asi se u vás paní Borková opět objevila.“

„Ano, bylo to hned po Novém roce.“

„Ptal jste se jí, proč si dala takovou pauzu?“

„Ale ano, zeptal jsem se jí. Ona však jen neurčitě cosi zabručela, tak jsem nijak nenaléhal. To víte, pacient je dnes pán. Pokud bych moc tlačil na pilu, také bych mohl narazit.“

Motl se ušklíbl, zatímco Káča jen přikývla s ironickým výrazem ve tváři. Od kolegů věnujících se na rozdíl od ní živým pacientům si už vyslechla nejrůznější historky o tom, co s některými z nich zažili.

Pak už vážně se tvářící Motl řekl: „Takže jste se zřejmě raději zeptal, s jakým problémem za vámi paní Borková přišla.“

„Přesně tak,“ pronesl neméně vážně se tvářící doktor Košťál, „paní Borková mi sdělila, že prý měla měsíčky naposledy v listopadu a že si myslí, že asi bude těhotná. Po dvou porodech to prý už pozná. Že se jí zdá, že cítí v břiše pohyby plodu. Udělal jsem jí samozřejmě ultrazvuk a výsledek byl naprosto jednoznačný. Byla totiž v 26. týdnu těhotenství a termín porodu jsem určil na začátek května.“

„Těhotenství trvá za normálních okolností asi čtyřicet týdnů,“ zamyslel se Motl a dodal: „Přijít v šestadvacátém týdnu, není to trochu pozdě?“

Doktor pokrčil ramena: „To víte, že to není tak úplně obvyklé. Občas asi každý gynekolog zažije, že mu pacientka přijde až v takhle pokročilém stádiu těhotenství. Já si však říkal, že paní Borková je, jak bych to formuloval, poněkud svérázná. Protože jsem při vyšetření nezjistil žádné vývojové vady, tak jsem z pozdního příchodu nedělal žádnou vědu. Navíc už vlastně šlo o zkušenou matku… Takže za co ji nějak buzerovat.“

„Další vývoj plodu byl také normální?“ vložila se do debaty Kateřina Motlová.

Doktor přikývl: „Naprosto. Paní Borková už potom ukázkově spolupracovala, chodila v termínech na všechna vyšetření a odběry, plod rostl přiměřeně, byl v poloze podélné hlavičky, tak, jak to má být.“

„Pohlaví jsi určil?“ zeptala se znovu Kateřina spolužáka.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „matka o jeho zjištění nežádala. Já pohlaví zjišťuji pouze na žádost rodičů. Sám od sebe nikoliv. A v případě paní Borkové to nešlo pouze z ultrazvuku, protože poloha plodu neumožňovala lokalizovat pohlavní orgány.“

„A najednou se do vaší ordinace paní Borková zřejmě nedostavila?“ pronesl tázavým tónem Motl.

„Přesně tak, pane plukovníku. Na poslední termín, který měla koncem dubna, se už nedostavila.“

„To vám nebylo divné?“ zeptal se Motl.

„To ještě ne,“ vysvětloval doktor, „my se samozřejmě snažíme všechny naše rodičky hlídat, jenže to neznamená, že hned ten den večer, kdy se nedostaví, je sháníme. Jednak máme přes tři tisíce pacientek. No a potom především, dnes jsou lidé, pane plukovníku, pěkní bordeláři. A já už také párkrát zažil to, že jsem pacientku upomínal o návštěvu a ona mi za to dost nevybíravě vynadala. Ovšem, když minul předpokládaný konec šestinedělí paní Borkové a ona o sobě stále nedávala vědět, neoznámila porod, ani k nám nepřišlo nic z nějaké nemocnice, začal jsem se o porod paní Borkové zajímat. Shodou náhod jsme měli v té době ještě další rodičku ze Stránské ulice. Ta mi řekla, že paní Borkovou sice párkrát potkala, ovšem žádné novorozeně u ní neviděla. A vlastně vůbec nevěděla, že by paní Borková měla být také těhotná. Tak jsem jí nejprve volal na číslo, které nám tu zadala do dokumentace už při svém prvním porodu. Číslo už neexistovalo. Tak jsem zavolal kolegyni Miladě Voříškové, která je dětskou lékařkou a ordinuje na Tilhonově ulici. Má tam ordinaci podobně jako já ve svém rodinném domě. Věděl jsem totiž, že k ní se svými dvěma staršími dětmi paní Borková chodí. Když jsem se ovšem od kolegyně dozvěděl, že u ní s jedním ze svých dětí byla paní Borková před čtyřmi dny a o žádném novorozeněti nebyla řeč, začal jsem tušit, že by mohlo jít o něco vážnějšího.“

„Asi vás napadlo, pane doktore, že se mohlo něco nepěkného stát s tím novorozenětem,“ zamyšleně řekl Motl.

„To víte, že ano,“ ustaraně přikývl doktor Košťál, „dnes sice máte třeba babyboxy, možnost utajeného porodu, můžete děcko nechat v porodnici k adopci nebo prostě může jít žena na potrat. To poslední my doktoři samozřejmě rádi nevidíme. Jenže pořád jsou případy, kdy jsou novorozenci po porodu matkou zabiti nebo se o ně matka prostě nestará a nechá je jednoduše zemřít. V lepším případě se může také prostě jednat o narození mrtvého dítěte, jenže pokud matka nevyhledá v takovém případě lékaře, také si může vážně ublížit.“

„Co jste tedy, pane doktore, dělal?“ zeptal se Motl, který začal tušit, že jeho tým čeká nepěkný případ.

7 

Doktor Košťál spořádal s omluvným úsměvem další koláč a bylo vidět, že si rovná myšlenky.

Když dojedl, pokračoval ve svém vyprávění: „Nejprve jsem poprosil paní Hanákovou, tedy svoji porodní asistentku, aby se k Borkovým vypravila a zjistila, jak se věci mají. Tedy přesněji řečeno, jak jí situaci s novorozenětem vylíčí paní Borková. Ta byla údajně velice vstřícná a paní Hanákové sdělila, že porodila ve Fakultní nemocnici Brno-Bohunice kluka, který měl 3,5 kila a dvaapadesát centimetrů, dítě však prý při porodu zemřelo.“

„A co propouštěcí zpráva ze špitálu?“ vložila se do rozhovoru opět Kateřina.

„Teď jsem se o tom, Katko, chtěl zmínit,“ odpověděl doktor Košťál, „moje asistentka se zeptala stejně jako ty. Paní Borková jí řekla, že ji ještě nemá, protože prý do Bohunic ambulantně dochází.“

Motl zabručel: „Já nejsem felčar jako vy dva, tohle se mi však zdá jakési divné. Nebo se mýlím?“

„Vůbec se nemýlíte,“ přitakal doktor, „když se paní Hanáková vrátila do ordinace a vše mi vyprávěla, zdálo se nám to oběma divné. Paní Hanáková potom do bohunické nemocnice zavolala a dozvěděla se, že tam žádná Dana Borková nerodila.“