František Niedl

KRAJINA NOČNÍCH JEZDCŮ

Historický román

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2015

© Obálka Emil Křižka, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6662-3

Ouvertura – v obklíčení vlků

Ti jezdci byli velice ukáznění a rozhodně se nejednalo o obyčejnou hordu podřezávačů hrdel, kteří se náhodně dávají dohromady právě za tím účelem. I kdyby ono už zmíněné podřezávání nebylo tím hlavním, ale jen způsobem, a dlužno říct, že pro mnohé radostným, jak se dostat k majetku těch podřezaných.

Žádný rozdělaný oheň, žádný hovor, jen čutory s pálenkou předávané z ruky do ruky, aby jejich obsah zahnal noční chlad. Někdo ještě žvýká plátky sušeného hovězího a přikusuje kousek chleba…, zbraně jsou už dávno překontrolovány – zbývá jen čekat. Ani kůň nezařehtá, jsou osedlaní, jen podpěnky uvolněné, aby měli aspoň tu trochu pohodlí, a většina z nich spí vestoje. Jen občas některý přešlápne, aby přenesl váhu na jinou nohu. Údolí mezi lesem a hradem Vlkovem se začíná halit do lehké mlhy.

Někomu se podaří změnit svůj život, ale dost často je to staré silnější než přání dotyčného. Po vyvázání ze služby u Václava IV. se Hynek Tas z Boru pokusil o něco podobného. Bylo to krásné, ale neuskutečnitelné přání. A také zůstalo jen u toho. Starý způsob života se nedal zahnat, držel se ho jako bodlák na plášti, nejspíš proto, že by se musel změnit on sám uvnitř. To však bylo nemožné, protože to už by nebyl on.

Tehdy, když dostal od krále Václava Vlkov jako výsluhu za mnohaleté věrné služby, myslel si, že nastala ta chvíle, kdy by opravdu mohl svůj život změnit. Ale byl to spíše danajský dar a trochu i králova poťouchlost, kterou chtěl Rožmberkovi nasadit veš do kožichu, když si sám na žádného z Rožmberků netroufl. Vlkov byl vklíněn do rožmberského panství a to oni jen těžko snášeli. Ať už se jednalo o prostého zemana, nebo krále. To poznal kdysi i takový železný panovník, jakým byl Přemysl Otakar II., když jako hráz proti jejich rozpínavosti založil královské město Budějovice, a dokonce téměř na dohled od rožmberského Krumlova klášter Svatá trnová Koruna, později, snad pro své bohatství, přejmenovaný na Zlatou Korunu. A tak Tase, přezdívaného též čtvrtý králův pes, studený čumák a králův vrahoun, nasadil na Vlkov. Dokonce šel tak daleko, že Tase ustanovil na jeho državách, ale i královských, kam nesahala pravomoc jiných popravců, královským popravcem. Přestože byl král Václav už dávno mrtev a ta pravomoc už zřejmě neplatná, nikdo ji zatím z Tase nesejmul, a Tas se jí o své vůli také nehodlal vzdát.

A kýžený klid také nenastal. Ani první noc, kterou strávil sám na opuštěném Vlkově, neproběhla klidně. Musel zabít tři lidi, aby se vůbec vyspal. Byla tu Roulova lapkovská tlupa, prasečí hlava Budečský, jeho nezvedený soused, kterého i s jeho synem, ač k takovým exekucím přistupoval velmi zřídka, musel nechat narazit na kůly. Ale bylo to pro jejich bezbřehou zhovadilost. Byli tu Hans Reissendorfer a Hugo z Pichberku se svými oddíly, ale i oni jsou už mrtví. Jejich smrt byla o něco méně bolestivá než smrt Budečských, ale příjemná tedy rozhodně nebyla. A pak tu byl ještě Oldřich II. z Rožmberka, křivý tělem i duchem. Byl to velký pán, ale ne rytíř. Na kůl by ho Tas narazit nenechal, to už by bylo příliš, ale svůj kumánský bič by po jeho přihrblých zádech nechal rád zatancovat. A kališníci…, těch bylo moc a byli jako rozbouřené moře. I spolu se už do sebe také zakousli.

Ztratil Vlkov a znovu ho získal. Teď znovu leží poblíž jeho hradeb a ta tichá noc brzy skončí.

Tas se ve tmě ušklíbl a byl to hořký úšklebek. Ale nikdo ho neviděl. Teď už si byl téměř jistý. Za všechny ty desítky, ale spíše stovky mrtvých, které sprovodil ze světa, je odsouzen k očistci už zde na zemi a bude muset bojovat až do svých posledních dnů. Ale na druhou stranu…, není to zase až tak špatná smrt – umřít s mečem v ruce. Lepší než umřít na mor, horkou nemoc, projímadla a pouštění žilou.

„Pane…,“ Tas ucítil ruku na svém rameni.

„Nemůžeš se dočkat, Mikeši?“

„Já jen…, jestli bysme se neměli už připravit.“

„Tamti ještě spí.“

„No právě. Jestli bysme na ně neměli vyrazit a podřezat je ještě dřív, než si uvědomí, že se jim už nevyplatí, aby vůbec vstávali.“

To byla jedna z možností, a velmi účinná. Ale byla tu ještě druhá možnost. Tas se od svého zvěda dozvěděl, že se obléhatelé Vlkova rozhodli, že následujícího dne podniknou rozhodující útok na hrad. Pokud by počkal, až by obránci Vlkova pustili útočníkům řádně žilou, měl by jeho útok do jejich zad, i když byli obléhatelé v přesile, zdrcující účinek.

„Dobrá, ať se tedy muži připraví.“

1

K tvrzi Drkolná se sjížděli svatební hosté. Byl krásný den a i Tas měl mír v duši. Jel na svém jako uhel černém koni, jehož lesklá srst, pod kterou se rýsovaly svaly, jen podtrhovala ušlechtilost onoho zvířete, které mělo cenu dobře jednoho dvorce i s polnostmi. Byl synem aristokrata, po kterém dostal i jméno a na kterém se Tas před léty vrátil z Itálie do Čech. Flavius I. se už dávno popásá na zelených nebeských pastvinách, obklopený harémem svých favoritek. Na toho koně Tas nikdy nezapomene. Ani si už nedovede vybavit, jak přišel k tomu jménu Flavius, když byl černý jako noc. Protože Flavius znamená v italštině plavý.

Přirazil k lehkému vozu, na kterém jela jeho žena Matylda. Jízdu v sedle jí nedovolil, protože se čekala.

„Už dlouho jsem tě, Hynku, neviděla v tak dobrém rozpoložení,“ usmála se na něj.

„To je tak očividné? Asi to bude tím, že stárnu a měknu.“

„Ani jedno není pravda. I když vím, jak se bráníš tomu, aby nikdo nerozpoznal tvá hnutí mysli, o citech ani nemluvě. Musím však říct, že ti takový výraz sluší. Když si vzpomenu na naše první setkání, když jsi doprovázel se svými zbrojnými karavanu vyhnanců z Prahy do Budějovic…“

„Tak co?“

„Byl jsi jako ze žuly. Většina utečenců z tebe měla hrůzu, přesto si všichni uvědomovali, že pokud je někdo dokáže ochránit, jsi to ty. Zvláště po tom, co se přihodilo pod hradem Kámen.“

„Tys měla ze mě také hrůzu?“

„Hrůzu? Ne, hrůzu ne. Ale občas mi z tebe běhal mráz po zádech a zároveň mě k tobě něco přitahovalo. Přesto by mě ani ve snu nenapadlo…, i když ve snu snad ano, že my dva budeme spolu…“

„Byla jsi vdaná.“

„Ano. A ty ženatý s matkou tady té panenky, co se teď ke mně tak tiskne.“

Přes Tasův obličej přeletěl stín. Na přání krále Václava se oženil s Markétou z Blatce – bez lásky. Ale na tom nebylo nic divného. Většina dohodnutých sňatků byla bez lásky. Časem se někdy dostavila. A když ne, co na tom? Ale Markéta ho nenáviděla. Až když byl Budečskými přepaden Blatec a Markéta po hrůzných zážitcích přišla o rozum, stala se z ní milá a milující bytost. Jeden hrůzný zážitek může připravit člověka o rozum, druhý mu ho může vrátit. A ta chvíle nastala, když Tas nechal oba Budečské před Vlkovem narazit na kůly. Tehdy, když tu scénu uviděla, se Markétě rozum vrátil a Tas ji definitivně ztratil. Usmířili se, až když byla na smrtelném loži.

Stín zmizel a Tas se na Matyldu znovu usmál.

„Ach, ani nevíš, ty jeden Tasi, jak tě mám ráda a raduji se z toho, že jsi šťastný.“ Pak se Matylda na něho zkoumavě podívala. „A jsi vůbec šťastný?“ dodala škádlivě.

„A neměl bych být? Dvě svatby v jednom roce…“

„Ano. Nejdřív my a teď tvůj syn Hynek. Taky jsme je mohli vystrojit najednou.“

„Že bys nejdřív šla za družičku Dorce a ona pak tobě…“

„To by nešlo.“

„Proč ne?“

„Vdaná žena nemůže jít nevěstě za družičku, ty chytráku.“

„To je škoda, dost by se tím ušetřilo. Když si představím, co jsou někteří lidé schopni spořádat. A když už jsou plní, strčí si do krku husí brk, zakvedlají a hned je v žaludku místo pro další chody.“

„Ale fuj. Víš, že s tím outěžkem zvracím někdy i bez toho, abych musela použít husí brk.“

„To abych si dával pozor na své nové sváteční odění.“

„Kdybych tě nepřinutila, aby sis ho pořídil, šel bys na svatbu v tom propoceném, v kterém harcuješ na koni po kraji.“

Vůz dojeli mladý Hynek spolu se Štěpánem z Brusnice. Za nimi jeli další z Tasových lidí. Petr Zpěvák, Mikeš Dlouhý, Diviš a pár dalších. I Ulriku Tas pozval, ale odmítla. Ani se jí nedivil. Nejdříve byla Tasovou milenkou, později milenkou i jeho syna… První je už ženatý, na druhého to čeká dnes. Nešťastné děvče. Statečné a hrdé. Poté, co se dostala do rukou Budečských, hodně ze své krásy ztratila, i když tu vnitřní si zachovala. Oblékala se jako muž, bojovala jako muž. Získala si respekt u ostatních a jezdila s nimi jako ochrana karavan. Teď zůstala na hraničním Hochštejnu, i když její Mikeš, s kterým žila, si svatební povyražení neodpustil.

„Jsi nějaký bledý, synu,“ popíchl Tas Hynka.

„Ještě nikdy jsem se neženil.“

„Nic se neboj, chlapče!“ houkl na Hynka Mikeš. „Nic to není. Hlavně pak v noci, abys to zvládnul. Však víš!“

Ostatní se zařehtali.

„A co ty o tom víš, ty hubo nevymáchaná!“ obrátil se Hynek na Mikeše. „Vždyť co já vím, nikdy jsi ženatý nebyl!“

„A co bych se ženil? Mně vždycky stačilo to, co následuje po svatbě v noci. A to jsem vždycky zvládnul.“

„Co je to za řeči?!“ okřikla je s předstíranou přísností Matylda. „Už jen stačí, abyste se začali hádat, kdo dál dočurá.“

Všichni ztichli, ale vzápětí vyprskli smíchy a nakonec se k nim přidala i Matylda.

Před nimi se objevila Drkolenská tvrz a po chvíli jízdy všichni uviděli, že obyvatelé tvrze se na ty slavné dny připravili opravdu přepečlivě. Brána ozdobená chvojím, do kterého byly vetknuté květy, a už z dálky byla cítit vůně opékaného masa.

Před bránu vyšel Jan Tlapák s rodinou a ostatními hosty, kteří dorazili už před příjezdem Tasovy družiny. Tas a jeho lidé sesedli z koní a Tas pomohl Matyldě z vozu.

„Pane bratře!“ rozpřáhl Tlapák ruce, a než se Tas stačil vzpamatovat, sevřel ho do upřímného objetí. „Dnes je můj šťastný den a i celé mojí rodiny. I tebe co nejsrdečněji vítám, paní Matyldo.“ Tu Tlapák neobjal, což by se neslušelo, ale uchopil ji za ruku, ohnul se a ruku jí políbil. Tas se nestačil divit, kde se v tom zemitém muži vzalo tolik galantnosti.

Celá tvrz i prostranství kolem bylo vysmýčené, na nádvoří byly z hrubých prkem sroubeny stoly a pro ty, na které se nedostane místo na spaní v tvrzi, byly přichystány provizorní přístřešky.

Svatební obřad se konal až druhý den. Kněz z vesnice se ujal svého úkolu a Tas podvědomě sevřel Matyldě pevněji ruku. Maně mu proběhlo hlavou, jak je zvláštní, že on, který byl většinu života sám, má najednou rodinu. Rozhlédl se kolem. K většině přítomných má nějaký vztah. Jak ke svým příbuzným, kteří se tímto dnem zdvojnásobí, tak ke svým mužům, i když jiným způsobem. Oni se spoléhají na něho a on na ně. Už zde není jenom sám za sebe.

Kněz odříkal obřadní modlitby, většinou v latině, na závěr pronesl česky: „Milujte Boha a on bude milovat vás. Neprotivte se Bohu a on vás jistě obdaří radostmi pozemskými v podobě dětí. Ať je vaše vzájemná láska nekonečná, tak jako jsou nekonečné obroučky prstenů, které jste si vyměnili. A teď se na důkaz své lásky polibte svým prvním manželským polibkem.“

Po hlavních poledních chodech požádal Jan Tlapák o klid, aby mohl pronést, jak se slušelo, pár slov ještě dřív, než budou všichni opilí a nikdo by ho pak už neposlouchal. Odkašlal si a chvíli hledal slova jako každý, kdo není zvyklý pronášet projevy. „Vážení a nám milí hosté. Že… tedy jaksi. Sešli jsme se tu proto…, ale to všichni víte. Abychom podpořili svou přítomností ty dva mladé lidi, kteří se dnešním dnem vydali na společnou cestu životem. Moji hodnou, i když trochu nezbednou dcerku Dorku a Hynka, syna zde přítomného pana Hynka Tase z Boru. A musím dát za pravdu našemu knězi Tobiášovi, který často opakuje, že nevyzpytatelné jsou cesty boží. Když pan Tas před jistým časem přibyl na naši tvrz a pobýval zde jako host, nenapadlo mě, že se z nás stanou příbuzní. A jelikož jsou mi známy jeho pevné charakterové vlastnosti, jsem přesvědčen, že jablko nepadá daleko od stromu a jeho syn Hynek bude pro naši Dorku tím nejlepším manželem.“ Jan Tlapák si oddychl, utřel si rukávem z té dlouhé řeči orosené čelo a sedl si zpátky na lavici. „A teď ty, pane bratře,“ vyzval Tase s ulehčením, že má tuhle povinnost za sebou.

„Já, ale já…,“ Tasův hlas byl plný rozpaků. „Nevěděl jsem, že i já…“

Ale zvedlo se množství hlasů, které tvrdily, že i ženichův otec musí.

Tas se tedy zvedl. „Ani já nejsem zvyklý pronášet projevy a moje vyjadřovací prostředky jsou poněkud jiného charakteru.“

„To my dobře víme!“ zavolal některý z Tasových mužů a pár lidí se tomu zasmálo.

„Pravda. Ale když už musím, rád bych doplnil to, o čem tady můj pan bratr Jan taktně pomlčel. Je pravdou, že jsem jedné mrazivé noci dorazil na Drkolnou. Kapala ze mne krev a byl jsem víc mrtvý než živý. A ač mě Janova rodina nikdy dřív neviděla, nevěděli, co jsem zač, nevěděli, zdali jim z mé přítomnosti nebude hrozit nějaké nebezpečí, přesto mne křesťansky přijali pod svojí střechu. Pak dlouho bojovali o můj život a já…, najednou jsem poznal, poprvé v životě, co je to domov a rodina. Mnohokrát mne už smrt držela kolem krku, ale tentokrát mne svírala snad nejsilněji. Za péči, kterou mi zde všichni věnovali, bych jim rád tady před vámi všemi ještě jednou poděkoval. A nejvíc ze všech se o mě starala panna, teď už paní Dorka.“ Tas na svoji snachu mrkl. „Je pravdou, že jsem si na ni myslel, ale ona mě nechtěla.“

„Jen si ze mě nedělej pořád šprťouchlata, pane otče, teď už jsem vdaná žena.“

„Pravda. A když mě tedy nechtěla, řekl jsem si, že by bylo hříchem, aby takovou pěknou panenku dostal někdo cizí. A pak mne napadlo, vždyť máš syna, probůh! No a vidíte, teď jsou z nich muž a žena. A proto dost řečí a pijte, ať novomanželům nevyschne štěstí.“

Tasova řeč byla odměněna potleskem a všichni ho poslechli, kromě jiného, aby nevyschla hrdla jim.

„To byla dobrá řeč,“ naklonila se Matylda k Tasovi. „Mohla bych říct, že je poznat, že jsi strávil dlouhá léta u králova dvora, kde ses naučil dvorským manýrám. Ale to by byla nehezká jedovatost. Jsem ráda, že ta slova byla řečena za tebe samotného.“

„I já bych rád ještě něco řekl,“ přihlásil se nečekaně o slovo Tasův syn. Pokračoval, až když se ostatní utišili. „I já jsem si myslel, že nemám otce, ale on mne najednou našel a přihlásil se ke mně. A…“

„Měl bys říct, to aby nevznikly jakékoliv pochybnosti,“ vskočil Tas synovi rázně do řeči, „že jsem tě jen jistou chvíli hledal.“

„Jistě. Ta chvíle trvala sice několik let, ale budiž. Ale nakonec vše dobře dopadlo a s otcem jsme se shledali. A co víc, teď mám dokonce otce dva.“ Hynek se lehce uklonil svému tchánovi. „A jemu a jeho paní Dorotě bych chtěl také tady před vámi všemi co nejsrdečněji poděkovat.“

Hosté se nenechali do jídla a pití nutit a někteří z nich si později opravdu už dříve zmíněným husím brkem pomohli. Již dříve se dostavili i muzikáři, a leckterý z hostů si na udusaném dvoře skočil. Matylda by si také ráda zatancovala, ale tu myšlenku rychle zavrhla. Předně, byla v jiném stavu a nehodilo by se to, a také znala Tasův názor na tanec. Považoval za směšné, aby dospělý člověk poskakoval, jako když psa zebou nohy, a navíc ještě podle toho, jak druhý píská.

Proti Tasovi seděl nejstarší Tlapák v dřevěném křesle, v kterém sedával u krbu. Od té doby, co byl Tas poprvé na Drkolné, ještě víc sešel. Už nemohl na nohy a k hodovnímu stolu ho museli přinést i s křeslem. Pohled však měl stále ještě bystrý.

„Takhle dopadnou všichni, kteří strávili mnoho let v sedle,“ řekl skřehotavým hlasem.

„Nebo také ne,“ odpověděl Tas. „Protože jim není dopřáno, aby se takového vysokého věku dožili, a zemřou přímo v sedle.“

Tlapák se zachechtal bezzubými ústy. „Tak nevím, co je lepší. Zemřít rekovnou smrtí, nebo být ostatním na obtíž.“

„Nerouhej se, muži,“ okřikla starého Tlapáka jeho žena Máří. Byla sice už také jako věchýtek, ale na nohou se ještě udržela. „Jak kdo zemře, je vůle boží.“

„A k tomu mít ještě ženu, která člověka pořád okřikuje.“ Víc už nedodal a zdálo se, že usnul.

„Byl mi dobrým otcem,“ naklonil se k Tasovi Jan Tlapák.

„Věřím. Já otce téměř nepoznal a už si ani nedokážu vybavit, jak vypadal.“

„Ech co, takový je běh života. Ale chtěl jsem se tě, Hynku, zeptat,“ pokračoval, když je ostatní přestali vnímat, „jak vidíš všechno to, co se kolem nás děje, a jestli máš představu o tom, jak se zařídit. Já…, ale ty mi asi rozumíš.“

„Celý život jsem se o to nestaral. Co přišlo, přišlo. Nehledal jsem v tom něco, co by… Na jedné straně byl ten, koho jsem chránil, uprostřed povinnost, na druhé straně nepřítel. Jednoduché počty. Ale když se ptáš? Nevím, co bych ti měl říct. Slova útěchy, nebo pravdu.“

„Já bych radši tu pravdu.“

„Není to dobré. A zdá se, že bude hůř.“

„Už má Hynek představu, kde by chtěl s Dorkou žít? Můžou zůstat na Drkolné. Vím, že jsem dal Dorce chudé věno, ale dal jsem, co jsem mohl. Tak by aspoň mohli zůstat pod naší střechou. Když se mají lidé rádi, směstnají se.“

„Už jsem ti říkal, že peníze nepotřebuji. Mám dost a nejsem obdařen tolika dětmi, že bych je nedokázal zaopatřit. Ale možná že zpočátku by tu mohli nějaký čas zůstat. Hynek sice zase začal mluvit o Blatci, ale už jednou to zkusil a nedopadlo to slavně. A čím je teď Blatec s opuštěnými vesnicemi? Ostrůvkem v močálu. Není k potřebě. Musel bych tam nasadit kolik svých lidí, abych měl jakous takous šanci, aby ho udrželi. A proč, když nic nevynáší? A zbrojné bych musel platit, zatímco oni by se tam váleli a tučněli. A navíc je jich potřeba jinde. Ne, Blatec nepřipadá v úvahu. Jo, kdyby se nebojovalo a vesnice by vynášely, sám bych se tam usadil, on to zase takový močál není. Lovil bych bobry, jeleny, …“

„A vlky,“ dodal Tlapák, ale když uviděl Tasův obličej, lišácky se usmál. „Já zapomněl. Na tvých pozemcích se vlci neloví. Nezapomenu, jak ses tady, co ses dostal z nejhoršího, vyškrábal v noci na věž nad branou, začal výt a hned ti odpovídalo několik vlčích smeček.“

Tasův obličej roztál.

„A co Vlkov? Nebudeš usilovat o jeho navrácení?“

„A proč? V téhle době je lepší harcovat, než držet hrad. Jen ať si tam dál sedí Heinrich z Gapelbachu. A Rožmberk ať za něj dál platí nájem. Mám ještě Hochštejn. Je to sice tvrdý hrad, ale nehostinný, dobrý tak pro drsné vojáky, ale pro Dorku ne. Napadá mě však, že bych Hynkovi a Dorce mohl obstarat nějaké bydlení v Budějovicích. Hynek stejně začne harcovat s jízdními a k Dorce by se vracel. A ona by se tam, když by byl pryč, aspoň necítila tak sama. Je tam Matylda…“

„To by se jí asi líbilo,“ zauvažoval nahlas Tlapák. „Myslíš si, že tady na Drkolné přežijeme?“ vyslovil otázku, která ho stejně asi celou tu dobu trápila.

Tas si povzdechl. „Tady bych dal asi na slova tvojí matky, že všechno je v rukou božích. Může se stát, že ji v budoucích časech budou loupeživé tlupy míjet, aniž by si všimly, že vůbec existuje. Na druhou stranu mohou být vypleněny pevné hrady a města a jejich obyvatelé zmordováni. Teď nechám na Drkolné Hynka, dohlédne na to, aby bylo vše po stránce obrany, jak má být. Může pocvičit také trochu tvé lidi, aby se naučili, že vidle nejsou jen ke kydání hnoje, ale dá se s nimi také zabíjet. Než s Dorkou odejdou, pošlu ti sem nějaké své lidi. Dva čtyři.“

„Ale to si nebudu moct dovolit, držet je.“

„O jejich žold se postarám.“

„Ale to…“

„Jsme rodina?“

„To ano, ale…“

„Takže domluveno. Mám vždycky pár pohmožděných nebo posekaných, nemocných… Když nemůžou do sedla, nechávám je hlídat hradby, pokud jsou toho schopni. Jsou bába Kozlíková a kovář Bořek ještě živi?“

„To jsou.“

„Tak vidíš. Mne vyléčili. Můžou léčit i moje lidi. Ale i tak, když tu budeš mít pár dost dobrých vojáků navíc, Drkolná se nějakému většímu oddílu neubrání. Snad tlupě lapků. Mí lidé by ti pomohli zajistit pár hodin, snad dnů navíc, abych ti mohl přijet na pomoc. K tomu budeš potřebovat jednoho dva dobré jezdce, aby pro mne dojeli. Já se pak o ně už postarám.“

„A když jich bude víc, než na kolik budeš stačit?“

„Tak je budu aspoň tahat za ocas, až dostanou strach, že o něj přijdou, a odtáhnou.“ Tas věděl, že to tak vůbec nemusí být a také už byl trochu napitý. Ale nechtěl Tlapáka v ten slavnostní den zbytečně strašit, protože by to ničemu nepomohlo.

Hosté už byli v náladě, někteří už leželi na zemi, muzikáři dál vrzali na své nástroje, ti odolnější tancovali a tu a tam se nějaká ta dvojice vytratila do houstnoucího šera, aby…

Když se Jan Tlapák zvedl, aby si došel ulevit nebo popovídat s dalšími hosty, kývl Tas na Hynka, aby si k němu přisedl. „Já být na tvém místě, už dávno bych vzal nevěstu a odvedl ji do míst, kde je třeba provést úkony, kvůli kterým, kromě jiného, jsme vám vystrojili tuhle svatbu. Ale kdybys potřeboval poradit…“

„Jen se neboj, otče. Já vím, co je součástí svatby. A radit nepotřebuji.“

„Já zapomněl. Něco už tě naučila Ulrika.“

„A něco jsi ji naučil ty…“

Tas se ušklíbl. „Máš ostrý jazyk.“

„A neměl bych mít? A také ostrý meč. Pokud jsem synem svého otce. Ale chtěl jsem se zeptat. Uvažoval jsi o tom, že bych znovu osadil Blatec?“

„Uvažoval, ale jen krátce. Blatec nám teď k ničemu není.“

„A kdybych se s Dorkou nastěhoval na Hochštejn?“

„To bys jí vláčel do takové divočiny? A nezapomínej. Teď tam žije Ulrika. Ale odešla by, kdyby ses tam nastěhoval se svojí ženou. Je hrdá a taky věrná a oba jí něco dlužíme. A já ji nechci ztratit.“

„Máš pravdu, to mě nenapadlo.“

„Neboj se, možná že budu mít pro tebe něco lepšího. A teď už vezmi Dorku za ruku a upalujte do té postele. Což nevidíš, jak je celá žádostivá? Nebo se přisámbůh zvednu sám a…“

„Jen seď. A kdybys potom potřeboval pomoct do schodů, tak dej vědět. Já…“

„Abych tě nepřetáhl potěhem,“ zahrozil Tas synovi. Pak se zvedl a na už trochu nejistých nohou se vydal hledat svého přítele Štěpána z Brusnice, se kterým toho dne sotva promluvil.

2

V neděli, třetího dne svatebních dnů, se po obědě začali svatební hosté rozjíždět. Někteří počkali právě ještě na ten oběd, někteří se teprve probouzeli po předešlých bakchanáliích, a když se rozkoukali, uvědomili si, že se nachází v těžké kocovině. Okolní zemané se přátelsky loučili s Janem Tlapákem, ale i s Tasem, s tím však spíše s úctou.

Dvůr se vyprazdňoval.

„No,“ zavolal Tas na své lidi, „pomalu se také chystejte. A doufám, že se udržíte v sedlech.“

„Pane Hynku, ještě něco bych měl,“ začal Tlapák nepříliš nadšeně. „No já, spíše tady můj syn Stašek.“

„No, tak povídej, synku,“ vyzval Tas Staška, který byl celý rudý napětím.

„Chtěl bych jet s tebou, pane,“ odpověděl chlapec zajíkavě, ale s naléhavostí v hlase.

„Chceš se podívat do Budějovic? Proč ne, když ti to otec dovolí.“

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl bych být tvým zbrojným a cvičit se v bojovém umění. Pro začátek bych ti mohl třeba dělat panoše.“

Tas se zasmál. „A víš, že když tak pátrám v paměti, ještě jsem nikdy panoše neměl? Ale na boj jsi ještě příliš mladý.“

„Tak? Je mi čtrnáct. A kolik bylo tobě, když ses začal učit boji? Osm?“

„Rozdíl je v tom, Stašku, že to nebyla moje volba – byl jsem k tomu přinucen.“

„Pane, prosím!“

„Je to nebezpečné, snadno bys při tom mohl přijít o život. Jak bych pak mohl přijít tvému otci na oči?“

„Říkal jsi, že člověk může přijít o život kdekoliv.“

„To je pravda.“

„A že je lepší umřít se zbraní v ruce, než se nechat podřezat jako ovce.“

„Jsi chytrý, Stašku. Příště si budu muset dávat pozor na to, co před tebou říkám. A neměl by ses spíš učit to, co přísluší životu na tvrzi, vědět něco o zvířatech a půdě, která vás živí, znát sedláky, kteří mají zpachtované vaše pozemky a…“

„To všechno znám.“

„Oho! Je to tak, pane bratře?“ obrátil se Tas na Tlapáka.

„Obávám se, že ano. Rychle se všechno naučil a teď nemyslí na nic jiného, než že bude harcovat s tvými jezdci. Od té doby, cos u nás pobýval, je jako očarovaný. A asi v něm bude také něco po mém otci, který, jak víš, bojoval ještě spolu s císařem Karlem. To já jsem se z Drkolné za celý život téměř nehnul. A možná…, možná že bude pro Drkolnou užitečnější, když se naučí něco z toho, co umíš ty, než se rejpat v hnoji. V těchhle dobách rozhodně.“

„Tak tedy dobře,“ řekl Tas zamyšleně. „A ty se koukej sbalit,“ podíval se přísně na Staška, „do půl hodiny odjíždíme. „A Stašku!“ zarazil již odbíhajícího chlapce. „Doufám, že si uvědomuješ, že neposlušnost nesplnění rozkazu se u nás trestá bičem.“

„Možná že bude nejlepší nezavdat ti, pane, k něčemu takovému vůbec příčinu,“ zakřenil se Stašek na Tase a upaloval pryč, aby se stihl připravit na cestu.

„No, jestli sis myslel, Hynku, že ho tím vystrašíš… Jen ať jede, už tu s ním nebylo stejně k vydržení.“

„Já se o něho postarám. Nejdřív ho posadím na Hochštejn, aby se naučil, jak se střeží hrad. Při tom ho chlapi naučí něco i se zbraněmi. Pak by mohl začít jezdit jako ostraha karavan. Ale jenom v horním úseku od Bavorska, tam je to bezpečnější.

„Děkuji ti, Hynku. Budu vědět, že je v dobrých rukách.“

3

Trh konaný počátkem června l. P. 1422 na budějovickém rynku byl o něco menší, než bývaly trhy předešlé. Válečné běsy se přeci jenom podepsaly na veškerém životě. Lidé se báli cestovat, vozit zboží, protože byla velká pravděpodobnost, že o to zboží přijdou, a to v tom lepším případě. V sázce bylo však mnohem víc – jejich vlastní životy. Přesto byl rynek z větší části zaplněný stánky nebo jen obyčejnými pulty, vytvořenými z prken vytažených z vozů. K vidění bylo zboží všeho druhu. Látky, kožešiny, koření, pekařské výrobky, sudy s vínem, zemědělské produkty, hrnčířské výrobky, nářadí, ale i zbroj. V klecích kvokala a kdákala drůbež, chrochtala prasata a v provizorních ohradách postával dobytek. Kejklíři se starali o zábavu a prodávající s kupujícími se překřikovali o cenu. Mezi tím vším procházel rychtář se svými pacholky a dohlížel na to, aby bylo vše po právu, sjednával nápravu, když došlo k vádě, a dával pozor na to, aby si chmatáci nepřišli na své.

Tas procházel se svojí ženou Matyldou mezi trhovci a bavil se tím, jak i ona dokázala vyjednávat. Než něco koupila, podívala se na něj, on jen pokrčil rameny a koupené zboží jí pomohl uložit do koše, který za nimi nesla služebná.

„Tak mi přeci něco zakaž, Hynku, vždyť to nebohé děvče ten koš za chvíli neunese.“

„Ty jsi tady od nakupování, já od placení,“ odpověděl Tas s odzbrojujícím tónem. Věděl, že Matylda není rozmařilá a většina věcí, které nakupovala, byla potřebná, jen pár drobností bylo pro radost.

Ten muž, který šel proti nim, nepatřil k prostému lidu, ale také nebyl velkým pánem. S urozeností by ho Tas tipoval někam na svoji úroveň. Nikdy se s ním nesetkal, aspoň pokud se dokázal upamatovat. Přesto k němu muž vykročil tak radostně, jako by se shledával s dávným přítelem, kterého léta neviděl. Když navíc rozpřáhl ruce, začal se Tas obávat, že se ho muž pokusí obejmout. Ale nakonec na nejhorší nedošlo.

„Ale, vzácný pane z Boru, ani nevíš, jak rád tě potkávám.“

„To mne těší, ale nevzpomínám si, že bychom…“

„Ach promiň, i ty vzácná paní,“ uklonil se Matyldě, „že jsem se nejprve nepředstavil. Jsem Přech z Vrzic. A když dovolíš, rád bych si s tebou promluvil, pokud tě to nebude, pane, příliš obtěžovat.“

„Tak mluv.“

„No já bych jaksi raději jen mezi sebou.“

„Já nemám před svojí ženou žádné tajnosti.“

„Jistěže ne. Ale nechtěl jsem urozenou paní obtěžovat mužskými záležitostmi.“

Tas zaskřípal zuby. Pokud si o něm neznámý opatřil informace, musel vědět, že Matylda byla pouhou vdovou po kamenickém mistrovi. Pak by se jednalo o nemístnou jízlivost. Ale možná to byla jenom součást tlachání Vrzického.

„Jen si popovídejte,“ zasáhla Matylda. „Já už půjdu s Utou domů, má stejně plný koš a sotva ho nese. Ta pak…“

„Ne, půjdu s tebou,“ nehodlal smlouvat Tas. „Po večeři jsem se stejně chtěl zastavit v hostinci U Zlatého slunce tady na rynku. Takže, budeš-li chtít, pane Vrzický, můžeme se tam sejít.“

„Jsi velice laskavý, pane z Boru, budu tam.“ Poté se Vrzický uklonil a zmizel v davu.

„Nelíbí se mi,“ pronesl Tas zamyšleně.

„Vždyť je docela pohledný,“ odpověděla Matylda dvojsmyslně. „A zachovalý. Čtyřicítky ještě nedosáhl…“

„Já si ho nechci brát.“

„Jistěže ne. Nejspíš bude něco chtít.“

„O tom nepochybuj.“

Když večer vešel Tas do hostince U Zlatého slunce, nenápadně se rozhlédl. Vrzického zahlédl u jednoho ze stolů, ale tvářil se, že si ho nevšiml, a zamířil k jednomu z volných menších stolů stojících v koutě a posadil se tak, jak byl zvyklý, zády ke stěně. Vrzický na sebe nenechal čekat, zvedl se ze svého místa a i s korbelem v ruce došel k Tasovi.

„Jsem rád, žes mé přání vyslyšel a přišel jsi, pane z Boru. Přisednu si, když dovolíš.“

„Jen se neostýchej, pane z Vrzic.“

„Jsi samozřejmě mým hostem.“

„S tím se neobtěžuj, nejsem na tom tak špatně, abych si nemohl zaplatit svou útratu.“ Vzápětí postavila hostinská děvečka před Tase plný korbel piva.

„O tom nepochybuji. Vím, že se ti daří.“

„A proč ten zájem?“

„Leccos se o tobě povídá.“

„Na to málo dbám. Možná bys měl přejít rovnou k tomu, proč ses chtěl se mnou sejít.“

„Jistě, ale proč ten spěch? Vždyť můžeme nejdřív popovídat, tak jak je zvykem mezi přáteli, než přejdeme k tomu důležitějšímu.“

„Neuraz se, pane z Vrzic, ale my nejsme přátelé, dokonce tě ani neznám. Já mám všeobecně málo přátel, nevyhledávám je. Ale přátelství, která mám, se nerodí v hostinci. Ta totiž vznikají na základě jistých zkušeností a málokdy se rodí přes noc. Takže?“

„Já nejsem urážlivý, pane z Boru, usmál se na Tase Vrzický téměř nenuceně. Měl jsem jen dobrou vůli více se navzájem poznat, ale pokud je ti to nepříjemné… Je známo, že hraješ významnou roli při dopravě soli ze Solné komory, ale i vína a dalšího zboží z Rakous a Bavorska. A naopak z Budějovic vozíš například pivo, med, ryby a další do Cáhlova*.“

„Netvrdím opak.“

„Rád bych se připojil.“

„Chceš ke mně vstoupit do služby?“

„Přímo takhle bych to nenazval. Ale rád bych do toho obchodu vstoupil finančně.“

„Aha. A v jakém poměru?“

„Třeba půl na půl?“

„A zisk?“

„Také půl na půl – poctivě.“

„Poctivě, říkáš. A náklady na ostrahu?“

„Vždyť ty karavany přece už střežíš tak i tak.“

„Tvoje úvahy, pane z Vrzic, se ubírají poněkud křivolakými cestičkami. Přesto se tě ještě zeptám: Jak velký finanční obnos bys hodlal investovat?“

„No, nejsem teď zrovna při penězích, ale slíbili mi v Židech, že bych s jistou půjčkou mohl počítat. Možná že bys mě menší částkou pro začátek mohl založit i ty, a…“

Tas se hlasitě rozesmál, až se po něm otočili ostatní hosté. „Mám štěstí, že jsem neměl k večeři kyselo. To bych se tu asi rovnou posral. Bože můj! Ty jsi ale šprýmař, pane Přechu. Ale dost už jsme se pobavili.“ Z Tasova obličeje v tu chvíli zmizela veškerá veselost a náhle byl studený. „Tak předně, vzácný pane. Odjakživa platilo, že do jakéhokoliv podniku nevkládáš peníze toho, s kým chceš ten záměr uskutečnit. A zadruhé: Já neobchoduji. Jen za úplatu doprovázím karavany kupců. Já jsem voják a ne jarmarečník. Toť vše.“

Vrzický věnoval Tasovi úsměv. Snažil se, aby byl ten úsměv příjemný, ale až tak dobrým hercem nebyl. Ten úsměv byl křivý jako turecká šavle. „Já ale slyšel něco jiného,“ pokračoval, jako když medu ukrajuje. „Že i ty se na těch obchodech podílíš.“

„Sice ti do toho nic není, ale když už jsi vyplivl jedovatou slinu, tak ti odpovím – jenom jednou. Já jsem rytíř a ne trhovec.“

Bylo sice pravdou, že se Matylda těch obchodů zúčastňovala, ty obchody však ukončila ve chvíli, kdy se stala Tasovou ženou.

„A teď se zeptám zase já tebe. Tobě by, jako urozenému, nevadilo spadnout do stavu kupeckého?“

„Ale, pane z Boru. Sám dobře víš, že doba je zlá a nebyl bych první ani poslední, kdo se k něčemu takovému musel uchýlit. Moji tvrz vyplenili táborité a nezbylo mi téměř nic. A je nás víc římského vyznání, kteří tak dopadli a museli se uchýlit pod ochranu Budějovic. Jen se podívej támhle k tomu stolu,“ Vrzický ukázal rukou na pět mužů. Samí dobří zemané, kteří dopadli stejně jako já. Musíme z něčeho žít a žádáme si po právu díl na těch obchodech.“

„Tvoji přátelé?“

„Může být,“ odpověděl Vrzický sebevědomě.

„Vždyť já vám nebráním, abyste nakupovali a prodávali.“

„Pchá!“ neudržel se Vrzický. „Všichni přece vědí, žes všechno opanoval ty, že ti jde na ruku jak budějovický hejtman Lipolt Krajíř z Krajku, tak městští konšelé.“

„A dokonce pasovský arcibiskup,“ dodal Tas posměšně.

„Jen se posmívej!“ řekl Vrzický vztekle.

„Tvým řečem se můžu jenom smát nebo nad nimi plakat. A nebudu přece brečet v hostinci. Jsem už v letech a nehodilo by se to.“

„Abys nelitoval. I my máme svoje práva.“

„Vy? Já myslel, že mluvíš sám za sebe. Nebo tě poslali tamti?“ Tas ukázal ke stolu, na jehož osazenstvo ho Vrzický před chvílí upozornil.

„A třeba poslali,“ odpověděl Vrzický vzdorovitě.

„Tak to bysme se jich na to měli jít zeptat, nemyslíš, pane Vrzický?“

„No, to snad ani nebude třeba,“ muž sedící naproti Tasovi takovou odpověď nečekal a zcela očividně mu nepřišla vhod.

Tas se přesto zvedl a vykročil k oné pětici. „Pánové,“ oslovil je, když se postavil do čela jejich stolu, „omlouvám se, že vyrušuji, ale rád bych se vás na něco zeptal.“

„Jen se ptej,“ odpověděl nejstarší z nich, asi Tasova věku. „Pane…, vypadá to tak, že neznáme tvoje jméno.“

„Omlouvám se. Jsem Hynek Tas z Boru.“

„Ten…,“ ujelo jednomu z mužů.

„Přesně ten.“

„Tak přisedni, pane z Boru,“ vyzval Tase muž s ohromným knírem, trochu šikmýma očima, jež vybízely k myšlence, že se jeho matka asi nestačila ubránit při některém z nájezdů Kumánů či některých jiných potvorných plemen.

„Přisednu rád. Ale nejdřív bych vám chtěl položit otázku a uvítal bych, kdybyste mi na ni po pravdě odpověděli.“

„Jen se ptej,“ odpověděl ten starší. Nemáme tajností.“

„Znáte toho muže, který seděl se mnou u stolu a který tam ostatně pořád ještě sedí?“

„Jako každého jiného. Je to jistý Přech z Vrzic.“

„A poslali jste ho za mnou?“

Muži postupně, každý sám za sebe, dali zápornou odpověď.

„V tom případě mi nic nebrání v tom, abych si přisedl. Pánové…, teď se zase musím přiznat já, že neznám vaše jména.“

Ten nejstarší byl Matěj ze Žáru, kumánský knír se jmenoval Blažej Drulák, zbylí tři muži byli mezi dvaceti a třiceti lety, Vavřinec z Kozí, Oldřich z Bartolovic a Vaněk z Markovce.

„Pana Vrzického nepozvete, aby si přisedl?“ kývl Tas ke stolu, od kterého před chvílí vstal.

„Nevidím důvod, proč bysme tak činili,“ vzal si slovo opět Matěj ze Žáru. „Pokud sám přijde a požádá o místo u stolu, nebude odbyt. Ale tys nám asi chtěl sdělit něco dalšího, pane z Boru.“

„Ani ne. Snad jen, že mi pan z Vrzic činil jisté návrhy, a i když se nevyjádřil zcela jednoznačně, v jednu chvíli to vypadalo, že byl za mnou vyslán jako váš mluvčí.“

„A o jaké návrhy se jednalo, smím-li se zeptat?“ upřel na Tase pohled Vavřinec z Kozí.

„Jednalo se o jisté obchodní návrhy, ale vysvětlil jsem mu, že se obchodem nezabývám.“

Vaněk z Markovce se uchechtl. „Všichni přeci vědí, že…,“ ale Tasův pohled ho nenechal dopovědět.

„To by pak znamenalo, že jsem vám teď do očí lhal. To jsi chtěl říct, pane z Markovce?“

„To jistě nechtěl,“ rychle zasáhl Matěj ze Žáru. „Všichni vědí, že Vaňkova ústa jsou někdy rychlejší než jeho myšlenky. Jistě to nemyslel zle. Nicméně, takové řeči jdou krajem.“

„Vodím jen karavany a nechávám si za to zaplatit. Ještě jsem neztratil ani jedinou.“

„No, pane Tasi, my všichni, co tu jsme, jsme přišli o své zboží. A i my si musíme shánět obživu. Pan Vrzický chtěl možná jenom vědět, zdali je tu prostor, aby on, ale třeba i ostatní mohli s něčím takovým začít.“

„Já nemám k té činnosti žádné výhradní právo.“

„Ale sedíš na nejvýznamnější obchodní stezce,“ neudržel se Vavřinec z Kozí.

„Z vůle pasovského arcibiskupa, který byl velice znepokojen stavem na obchodních cestách. Vysloužil jsem si Hochštejn. Ale nejdříve jsem musel odtud vypudit Huga z Pichberku, který se ze strážce stal lapkou. Ale mohl to udělat kdokoliv jiný, ale nikdo se toho neujal.“

„A proč jsi, pane z Boru, pustil Vlkov?“ zeptal se Oldřich z Bartolovic. Ta otázka byla spíše dloubancem než opravdovým zájmen. „Jednou jsem měl co do činění s Heinrichem z Gapelbachu a měl jsem možnost hrad si prohlídnout. Je to pěkný hrad.“

„Já ho nepustil, ale Gapelbachovi pronajal, což se mi pro tuto chvíli zdá výhodnější. A za Gapelbacha platí nájem Oldřich z Rožmberka, tak co bych nepronajal.“

„A jak s panem Oldřichem vycházíš?“

„Dobře, nemůžu si stěžovat. Já vlastně vycházím s každým dobře. Pokud…“

„Pokud?“ zeptal se Vaněk z Markovce se zájmem.

„Pokud mi dotyčný nezkříží cestu.“ Tas se zvedl. „Těšilo mě, pánové. S příjemnými lidmi si člověk vždycky rád popovídá.“

„Tak se mi zdá, páni bratři,“ spustil Vaněk z Markovce, hned jak se za Tasem zabouchly dveře, „že si tu z nás ten povedený pán dělal celou dobu dobrý den.“

„Ne,“ odpověděl na to Matěj ze Žáru. „Jen odpovídal na naše otázky, i když trochu po svém. A zároveň nám zaobaleně dal některá varování.“

„Jako například?“ zeptal se Blažej Drulák.

„Abychom se nepletli do jeho záležitostí. Zároveň si nás vyzkoušel, když se jeden proti pěti zeptal, zdali ho máme za lháře.“

„A co by asi tak udělal, kdybychom ho při tom nechali?“ zeptal se Oldřich z Bartolovic. „Vyzval by nás všechny najednou na souboj? To je směšné. Já sám bych…“

„Kolik bitev jsi svedl?“ pokračoval dál klidně Matěj ze Žáru. „A kolik duelů máš za sebou?“

„Já, já…!“

„Možná jsi klackem zmlátil nějakého čeledína. Tenhle člověk zabil vlastníma rukama desítky lidí. A možná i víc. Slyšel jsem, že před lety zabil sám v jedné hospodě pět ozbrojených lidí najednou. Ještě mu kapala z meče krev, když vešel dovnitř král Václav. Nejdřív ho prý chtěl nechat popravit, ale pak z něj udělal svého osobního strážce. A tenhle pan Tas mu pak dlouhá léta sloužil, a přestože byli tací, kteří se pokoušeli králi ukrátit život, nakonec to dopadlo tak, že sami přišli o život vlastní, rukou tohohle člověka.“

„Ještě si myslíš, Oldřichu, že bys…“

„Holýma rukama bych ho připravil o život.“

„Já vím. Sám jsem na vlastní oči viděl, jak jsi pěstí zabil tele. Ale pamatuj, tenhle člověk není tele.“

4

Císař Zikmund se v Čechách ani neukázal. Své království, které však ve skutečnosti nedržel, řídil nespočtem glejtů, a jak to bylo s jejich plněním, byla už věc druhá. A nemnozí ho poslouchali. Dlužno říct, že mezi ty, kteří se přiklonili na jeho stranu, se zařadil, a zdálo se, že už definitivně, i Oldřich z Rožmberka, který to doposud hrál na všechny strany. Kališničtí páni a města, ale i někteří páni pod jednou chtěli za českého krále Vladislava Jagella, krále polského. Když se tyto námluvy na jejich vkus táhly příliš dlouho, zvolili za českého krále litevského velkoknížete Vitolda. Ten za sebe poslal do Čech jako správce Království českého svého synovce Zikmunda Korybuta.

Rožmberkův příklon k císaři Zikmundovi mu působil nemalé potíže. Jeho statky byly vydány v plen, neustále se mu nedostávalo peněz a mnohdy ho svými výpůjčkami musel zachraňovat z nejhoršího jeho rakouský švagr Reinprecht z Wallsee. Ale přimlouval se za něj i rakouský vévoda Albrecht. Ty intervence nebyly zcela nezištné, protože Oldřich byl jednou z nemnoha hrází, které dělily husitský příval od samotného Rakouska.

„Pane Buzku,“ zavolal Oldřich na Buzka z Rovného, nového krumlovského purkrabího, když ten byl už u dveří po skončené poradě s ním, pánem celého rožmberského dominia.

„Řekni písaři, ať napíše zvací list pro Hynka Tase z Boru sem na Krumlov. A že ho přátelsky žádám a takové ty hlouposti. Však víš.“

„A myslíš, pane, že přijede – bez záruky?“

„Proč by nepřijel?“ zeptal se Rožmberk nevinně.

„No, měli jste jisté…, jak jen to říct? Některá vaše setkání neprobíhala zrovna…“

„A to mu mám poslat rukojmí, jako jsem onehdá poslal do Budějovic Vitolda ze Šlágu a Matěje Višně z Větřní, když jsem chtěl, aby se Tas dostavil na Krumlov? Vyloučeno. Nemohu postrádat nikoho, koho by on považoval za dost významného. Můj komorník Vitold připravuje vše potřebné k mojí cestě do Řezna, kam svolává císař sněm a kam zve i mne. A ta cesta je pro mne velmi důležitá. Ty jsi purkrabí a řídíš chod mého panství a v mé nepřítomnosti mne budeš i zastupovat, tak se musíš připravit. Matěj z Větřní je maršálkem mých vojenských oddílů, a ten se zrovna také nenudí. A můj kancléř, Jan ze Stropnice, bohužel pracuje k smrti a zdá se, že se brzy odebere k našemu Pánu.“

„Jsou i jiní.“

„Ujišťuji tě, že Tas přijede i bez záruk.“

„A rovněž tak bude moci odjet?“

Oldřich se zasmál nevýrazným smíchem, který zněl poněkud teskně. „Teď ti něco povím, pane Buzku, ale zůstane to mezi námi. Samozřejmě že si Tas nemůže být jistý, že opustí Krumlov bez úhony či opustí-li ho vůbec. Tak silný, aby mohl něco takového ovlivnit, zase není. Ale on se nebojí smrti. Na této filosofii má postavený svůj život. Ale ví, že já vím, že pokud bych mu něco nachystal, že nepřežiji ani já. Buď ještě jeho rukou, pokud by měl štěstí, a pokud ne, tedy by mě zabili jeho hrdlořezové, kteří jsou mu věrní až za hrob. Štvali by mě neúnavně jako smečka psů medvěda a nebyl bych si jistý dnem ani hodinou.“

„Ale jsi jeden z nejmocnějších, ne-li nejmocnější velmož v království, se spoustou sloužících.“

„Ruku vraha nezastavíš, zvláště když je trpělivý. A já si nehodlám ke svým nepřátelům, kterých mám víc, než bych si přál, přibírat zrovna Tase. Neboj se, on přijede.“

„Nejezdil bych tam,“ řekl svůj názor rozhodně Štěpán z Brusnice, když se s Tasem vyhřívali na lavici u zdi paláce Hochštejna, opřeni o sluncem vyhřátou zeď. Občas sáhli po vínu v kameninových pohárech, které stály na hrubě sroubeném stole před nimi.

Tas na Hochštejn přibyl teprve před dvěma dny, aby Brusnického vystřídal při střežení horní kupecké stezky. Ten měl s nejbližší karavanou odjet do vnitrozemí. Ohlášená karavana byla mimořádně velká. U Křemže se měla rozdělit na dvě části, kdy ta první měla směřovat do Budějovic – kromě soli vezla i víno a další zboží, a ta druhá, výhradně se solí, měla Budějovice objet a pokračovat dál do Vodňan. Tam si sůl měli převzít jak zástupci Vodňan, Písku a Tábora, ale soli bylo tolik, že Tas měl podezření, že bude přeprodána dál, ale to už nebyla jeho starost.