Jarmila Pospíšilová

ŠAMANSKÝ BUBÍNEK

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jarmila Pospíšilová 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7090-3

Pátek

I.

Myčka začala napouštět vodu a program se naplno rozběhl. Soňa měla ráda její tlumený zvuk, stejně jako předení lednice a šplouchání pračky. Cítila se mnohem více doma, bylo to jako potvrzení života. Bydlí tu, má svůj svět pod kontrolou.

Zpočátku si na samotu zvykala jen s obtížemi, přestože po ní řadu let toužila a nepřála si nic jiného než klid, klid a klid. Věčné hádky a rozbroje, nekonečné výčitky, žárlivé scény. A neskutečný nepořádek, který zůstával všude, kam Ludvík šlápl. Kamila, kdysi dávno nejlepší kamarádka, jí říkávala, že mu křivdí, a snažila se Soňu přesvědčit, že její muž má také svoje klady. Možná, pro někoho jiného. Ale oni dva se spolu prostě nesnášeli. Byli jako oheň a voda.

Při zpětném pohledu nikdy nedokázala pochopit, že spolu vůbec vydrželi tolik let. Pár měsíců před maturitou otěhotněla a mohla rovnou zapomenout na vysokou školu. Celý život ji to mrzelo, ztracená šance. Často si myslívala, kde by dnes mohla být a jak by její život vypadal, kdyby vystudovala, žila někde jinde a s někým jiným. Měla by určitě zajímavější práci, něco by dokázala, patřila by do jiného patra společnosti. Ludvík to neřešil, museli se brát, tak se vzali. A na co by ženské byla vysoká? Narodil se Ondřej, dva roky po něm Lucka. Ať byl, jaký byl, ať už se vedle něho cítila jakkoli nešťastně a trápila se, že ji nechápe a svět vidí jinak, přese všechno musela uznat, že byl dobrý otec. Nejspíš proto s ním celé roky vydržela.

Jenže nic netrvá věčně, děti odrostly, ona začala mít více času a chtěla se věnovat sama sobě. Začít žít, jak tomu sama říkala. Ludvíka to neskutečně dráždilo. Copak dosud nežila? To je jí málo, co dokázali – vychovat děti, vybudovat dům, špatně si přece nežili. Jí se to zdálo tak povrchní… Dívala se na něj pohrdavě, jak by ji vůbec mohl pochopit? On, takový nekulturní buran.

Stáhla se do sebe, přestala si ho všímat. Ačkoliv to není přesné, odchodem dětí z domu pouze vyniklo, že si ho nevšímala už dávno, vlastně nikdy. Odcizení jí téměř vyhovovalo, k ideálu už chybělo jen kousek – zbavit se ho úplně. Pro rozvod však neměla žádné pádné důvody ani sílu. Neuměla si představit, jak by to vypadalo potom, a hlavně – co s tím barákem, jak by žili? Na domě nelpěla, ovšem Ludvík ano. Neprodal by ho ani za nic a na její vyplacení by neměl. Celý život dělal výpravčího a předloni ho propustili.

Tehdy to všechno začalo, ano, to byl asi ten kritický zlom, přemítala. Ztráta zaměstnání se jejího manžela silně dotkla, nešlo jen o ekonomický propad, ale také to znamenalo jakési vykořenění. Za celá dlouhá léta se Ludvíkovi dostala do krve rutina, jeho životní rytmus byl určený rozpisem služeb. Turnus, tak tomu říkal. Všechno, co dělal i v soukromí, bylo určeno tím zatraceným turnusem. Ostatně – nepřímo se tím řídila i ona. Byly dny, kdy byl z domova, vracel se pozdě a téměř se nevídali, pak zase dny, kdy doma byl a ona zatínala zuby. Těšila se, až opět zmizí ve službě, a vynahrazovala si předchozí napětí. To byly její dny, měla ten čas sama pro sebe, jako za svobodna. Neustále jí připadalo, že si něco dluží, a vyhledávala chvíle, kdy měla alespoň trochu pokoj od rodinných povinností. Tolik toho nestihla, neužila si volnosti, neměla kdy vyzrát. Život ji prostě postavil před hotovou věc.

Když Ludvíka propustili z práce, byl najednou skoro pořád doma. Přes počáteční hrdinské řeči, že bude mít aspoň dost času na barák a zahradu a že si určitě něco najde, to bylo jinak. Odjakživa kutil, skoro všechno v domě postavil nebo vyrobil vlastníma rukama, ale teď ho nic nezajímalo. Najít jinou práci bylo mnohem obtížnější, než si původně myslel. Podvakrát se mu stalo, že se s ním rozloučili na konci zkušební doby, ani v jednom případě nedostal mzdu v takové výši, jakou mu slibovali na začátku, začal si připadat zneužitý. Klíčila v něm zlost. Nedokázal se uplatnit, cítil se ukřivděný a stal se nerudným. Soňa se mu stále více vyhýbala a jeho to dráždilo, protože on naopak vyhledával její společnost, aby měl před kým nadávat na svět.

Potřásla hlavou a začala rychle třídit prádlo. Zítra ráno odjíždí na víkend pryč, chtěla si ještě uklidit a vyprat. Ráda se vracela do bytu, který voněl čistotou a všude byl pořádek. Proč si vůbec na Ludvíka vzpomněla? Vždyť už je to za ní, bylo to hodně nepříjemné, ale teď už má snad konečně klid. A vyplatit ji nakonec přece jen musel. Nezajímalo ji, jak ty peníze sehnal, určitě se někde zadlužil. V bance to asi nebylo, bez stálého zaměstnání by hypotéku nesehnal. Soňa se necítila provinile, vždyť ten dům mohli dobře prodat a jít každý svou cestou. Lpěl na něm, a přitom je tam teď sám. I když – děti za ním jezdí, stále je to jejich domov, mají tam své kořeny. Jenže to je takový zbytečný luxus, podle jejího názoru. Ondřej i Lucka stojí na vlastních nohou, budou si časem zařizovat vlastní bydlení a kvůli tomu, aby se měli kam vracet na víkendy, ona nehodlala zůstávat s Ludvíkem v jednom domě.

Nakonec se nedala, zabojovala o své a dnes už je vše vyřešeno. Nic už po něm nechce ani mu nic nedluží, o tom byla přesvědčená.

Zapípala jí esemeska. Mobil nechala položený na kuchyňské lince, ale v tomhle útulném bytečku se jeho zvuk nedal přeslechnout. Nacpala prádlo do pračky a do násypky odměřila prášek. Sáhla do skříňky pro aviváž. Znovu zapípání. Zapnula pračku a přešla do kuchyně. To budou asi ženské kvůli zítřku.

„Co si o sobě vůbec myslíš, krávo! Mě okrádat nebudeš, na to zapomeň.“

Roztřásla se jí ruka a podívala se na číslo odesílatele. Neznala je. Třeba je to jenom omyl, to by si snad Ludvík nedovolil. Teď už ne, přece není blázen.

„Já tě jako ohrožuju, jo? To teprve něco uvidíš, mrcho.“ A pak další. „Nebezpečné vyhrožování – jo? Tak víš co – když to všude rozkecáváš, tak to teda zažiješ.“

Zírala na displej a nemohla popadnout dech. Předchozí pohoda zmizela, její soukromí bylo narušeno. Cítila se, jako by ji nějaký vetřelec pozoroval. Zalil ji vztek. Než esemesku dočetla, pípání ji upozornilo, že přišly další dvě v rychlém sledu, téměř současně.

Posadila se na kuchyňskou židli a obě si přečetla. S nechutí a podivnou odevzdaností jednu po druhé otevřela a jasně viděla, že hradby, za kterými se schovala, jsou jen iluzí.

„Nic ti nedaruju, to pusť z hlavy. Já se zničit nenechám, všechny účty si s tebou vyrovnám.“

„Budeš čumět, co jsem ti nachystal. Najdu si tě. Všude, neschováš se, na to zapomeň, ty sviňo jedna zatracená.“

Jasně že je to Ludvík – napsat „sviňo“ místo sice také vulgárního, ale gramaticky správného „svině“, to už bylo stejné, jako by se podepsal. Krávu, mrchu nebo kurvu měl po ruce vždycky v těch posledních měsících, v hádkách plných nenávisti a hořkosti. A nejvíc ho dráždilo, že ona se k podobným hrubostem nikdy nesnížila. Její převaha byla v pohrdání. Tehdy se ho ještě nebála, i když policii úspěšně tvrdila něco jiného. Ale teď, potom co ho před třemi týdny odsoudili za stalking, slovy zákona za nebezpečné vyhrožování? Dostal podmínku, a přesto jí posílá takové zprávy. Možná že by se bát měla, když mu to stojí za riziko dalšího trestu, už nepodmíněného. Soudce ho přece varoval. Je jasné, co mu hrozí, když ji nenechá na pokoji.

Je to blázen, ale dobře mu tak, říkala si, když volila číslo uložené v mobilu. Zničím ho, nic jiného si nezaslouží. Zlost jí v hlavě tepala, bušila do spánků, až měla strach, že se jí každou chvíli rozskočí lebka. Policistka Pelikánová jí před časem dala na sebe mobil s ujištěním, že může volat, kdykoli se bude cítit ohrožená. Měla pro Soňu pochopení a od počátku byla na její straně.

II.

Venku se rychle ochladilo, celý den bylo jasno a příjemně teplo, ale jakmile se slunce sklonilo k obzoru, bylo cítit, že jaro teprve začíná. Marie odpoledne využila hezkého počasí a vyhrabala na zahradě trávník. Chtěla ještě začít prořezávat ovocné stromky, ale za chvíli bude tma a práce ji překvapivě zmohla. Během mírné zimy odvykla fyzické námaze, vždyť ani nemusela odklízet sníh, nasněžilo jen párkrát. Až ji překvapilo, jak její kondice během pár měsíců poklesla.

Uvařila si další kávu. Pomyslela si, že to s kofeinem nejspíš trochu přehání, ale když v hrnku zavoněl klasický český turek, pustila to z hlavy. Zdravotní problémy nemá a každou chvíli se někde dočte protichůdné informace. Podle jedněch odborníků je káva škodlivá, jiní ji zase doporučují, na optimálním denním množství se taky neshodují. Usoudila, že to, co jí chutná, jejímu organismu neškodí, protože tělo přece ví, co je pro ně dobré.

Zítra dopoledne odjíždí k Markétě na chalupu, ještě tam nebyla. Osada Lískovka, pár domků v lesnaté krajině. Silnice tam končila. Z Kapliček to měla nějakých třicet kilometrů po venkovských okreskách, ale nikdy v těch místech nebyla. Dokonce o Lískovce ani neslyšela. Byla zvědavá, kde to je, vytáhla autoatlas a podívala se, kudy zítra pojede. Obec se nacházela v sousedním okrese. Marie si vzpomněla na starou turistickou mapu, tam si okolí nastuduje podrobněji. Uvelebila se v křesle a na kolenou mapu rozložila.

Pod Šídlem, Farské louky, Na Deváté, Liščí rokle. Nebo kousek dál Pláně a Pláničky. Mapy měla vždycky ráda a občas se do nich začetla jako do knihy. Poetika místních názvů ji okouzlovala a podněcovala její fantazii – jak to tam asi vypadá a proč se to jmenuje zrovna takto. Lokální názvy byly jistě prastaré a pravděpodobně se vztahovaly k nějaké místní historii nebo zvyklostem. Někdy byly důvody pojmenování zjevné nebo alespoň představitelné, třeba Vlčiny nebo Na Vyhlídce, Ve Smrčí, Mokré pole.

Toulala se v myšlenkách krajem, který vůbec neznala, a přemítala, jaký víkend má před sebou. Nejdříve se jí moc nechtělo, vymlouvala se, že má moc práce, ale pak si řekla, že to zkusí. A dokonce přemluvila i Helenu, která také původně nechtěla jet.

„Vždyť jsme pořád obě dvě zalezlé doma, jenom makáme a žijeme jak poustevnice.“

„Nepřeháněj, já se dost najezdím kvůli práci a jsem ráda, že mám doma klid. Jsem v kontaktu s lidma často víc, než je mi milé.“ Nebyla to tak úplně pravda, Helena Procházková byla uznávaná výtvarnice, žila a tvořila v tichu své chalupy. Podobně jako Marie se tu před lety usadila, aby si na čas oddechla od města, a teď je tu spokojená ve své samotě. Často na nějakém díle pracovala dlouhé dny a nepotřebovala potkávat lidi, pak si to vynahrazovala. Před nedávnem pořádala sérii prodejních výstav svých prací a byla nucená vyrazit mezi lidi, do světa. Čekaly ji vernisáže, vyšel o ní článek v celostátním tisku, v regionálním vysílání veřejnoprávní televize byla reportáž, dala pár rozhovorů. Věděla, že je to užitečné a nezbytné, byla již nečekanou popularitou a zájmem po letech tvrdé práce potěšená, ale současně ji vyčerpávala. Sotva hlavní vlna zájmu opadla, zavřela se zase na chalupě.

„Ale no tak, vždyť do toho kruhu jsi mě sama vytáhla.“

„Jasně, jenže scházet se ve středu v podvečer na hodinku nebo dvě je fajn. Navíc tam taky nejsem pokaždé. Ale obětovat celý víkend?“

Marie ji vcelku chápala, poslední dobou se jí také zdálo, že má na všechno stále méně času. Práce měla snad stejně jako dříve, ale byla o dost složitější a méně ji bavila. Spousta lidí se dnes běžně domluvila anglicky, a když potřebovali překladatele, jednalo se již o náročnější záležitosti. Nesnášela odborné texty, a ty pozvolna začínaly tvořit stále větší objem její práce. K tomu konkurence tlačila ceny dolů, zatímco účty za všechno stoupaly. Marie byla ráda, že nemá žádnou hypotéku, a rezervu, která jí zbyla po prodeji pražského bytu, pečlivě střežila.

„Ale tak to zkusme, aspoň se tam podíváme a klidně se můžeme vrátit ještě večer domů.“

„Tobě se nechce jet samotné, že jo? Vždyť už se s nimi znáš.“

Něco na tom možná bylo, pro Marii bylo všechno dost nové a na leccos se dívala sice zvědavě, ale s jistou skepsí, a připadala si občas tak trochu mimo. Přesto byla schopná jet na víkendový pobyt i bez Heleny. Opravdu se rozhodla, že pokud by jí to nesedlo, prostě pojede domů, proč by si měla dělat nějaké násilí? Už je dost stará, aby cokoli předstírala.

Helena Procházková ji nedávno seznámila s několika dalšími ženami, které se scházívaly pravidelně jednou týdně v Ženském kruhu, jak tomu samy říkaly. Užívaly ten název, přestože jejich spolek byl zcela neformální, neměl žádné stanovy, nebyl nikde registrovaný. Byla to prostě taková parta, kterou spojoval zájem o duchovno a ezoteriku. Marii se tam moc nechtělo, několikrát se Heleně vymluvila, než se jednou nechala zlákat. Nic si od toho neslibovala, věděla, že Helena se jako výtvarnice pohybuje i v prostředí, které bylo do značné míry alternativní, a Marie netušila, zda se tu bude cítit dobře.

Ke svému velkému překvapení se jí tam zalíbilo. Nedocházela sice na jejich setkání pravidelně, ale čas od času se tam objevila. Všimla si, že podobně to má i řada jiných žen. Setkávaly se, když měly náladu, program si uzpůsobily podle toho, kolik se jich sešlo a do čeho se jim chtělo. Marie měla v oblibě muzikoterapii a společné meditace. Tyto aktivity jí poskytovaly hluboké uvolnění, otevíraly jí vlastní vnitřní svět a ona nalézala klid.

Oceňovala, že jí většinou nikdo nic nevnucoval. Skupina neměla žádnou oficiální vedoucí, jejich setkání vedla vždy ta, která měla blíže k aktuální problematice.

Setkávaly se v příjemné místnosti nad čajovnou U Beránka, majitel domu neměl pro prostory stálého nájemce, nechal je tedy volné. Každá z návštěvnic zaplatila sto korun vstupného na jednotlivé setkání, to byla jejich úhrada nájmu. Marii se to zdálo od majitele celkem velkorysé, moc na nich nevydělal. Někdy se jich sešlo jen pár, většinou chodilo šest až osm účastnic.

Mezi těmi ženami se cítila dobře, některé jí byly bližší, jiné méně, ale žádná na ni nepůsobila nepříjemně nebo nepřátelsky. S jistým odstupem pozorovala jejich vzájemné vztahy, bylo zjevné, že některé se znaly už léta. Spojoval je podobný pohled na svět a určitá potřeba sdílení a podpory. Některé z nich do kruhu chodily se zájmem, ale těžiště jejich života bylo zřejmě jinde, podobně jako u Marie. Dvě nebo tři však vysloveně ezoterikou žily a podle všeho se tím i živily.

„Ale to já vím, klidně pojedu sama. Jenom si myslím, že by ti prospělo na chvíli vypadnout z domu.“

„A co ten tvůj kapitán, nebudeš mu chybět?“

„Co by? Bude mít službu. Víš co, já se mu přece nebudu přizpůsobovat. Chci jet jednou někam sama, tak pojedu.“

Heleně zajiskřil v očích smích, ale nic neřekla, a Marii došlo, že její otázka byla napůl míněná žertem. Ostatně, měla kus pravdy, trávila s Klenským stále více času, naprosto přirozeně spolu srůstali a bylo jim dobře. Doplňovali se a dokázali se respektovat, alespoň zatím. A Marie i přes svoje právě pronesené prohlášení věděla, že kdyby službu neměl, nikam by nejela a zůstala by o víkendu s ním. Sotva si to tváří v tvář smějící se Heleně uvědomila, rozhodla se, že na Lískovku pojede třeba i sama. Měla Petra Klenského upřímně ráda a záleželo jí na něm stále víc, ale nechtěla, aby se její svět začal zmenšovat pouze na něho. Což jí zcela reálně hrozilo.

„Nic ve zlém, prosím tě,“ mírnila to Helena.

Možná je Helena přece jen trošku osamělá a už si na to začíná zvykat, napadlo Marii. Bylo celkem logickým důsledkem rozvoje jejího vztahu s Klenským, že se svojí kamarádkou trávila méně času než dříve. Věděla, že Helena jí nic nevyčítá a přeje jí partnerské štěstí, přesto se na chvilku cítila provinile. Nechtěla, aby mezi ní a přítelkyní nastalo odcizení, nechtěla o ni přijít.

„Tak pojeď.“

Nakonec se Helena nechala přemluvit a Marie z toho měla radost. Domluvily se dokonce, že pojedou jedním autem, Helena měla Kapličky skoro na trase, takže Marii zítra vyzvedne.

Lískovka, konec světa v lesích kousek od Moravského krasu. Bude tam určitě krásně a počasí by jim mělo vyjít. Zabraná do mapy si vzpomněla na jiný víkend před pár lety, který strávila v idylickém prostředí. Tehdy se všechno zvrtlo, z idyly nebylo nic, protože našla mrtvého Eduarda Zouhara. Zastřelený ležel na dně člunu uprostřed jezera. Byl to Helenin bratr, díky své zvědavosti odhalila vraha a tehdy začalo jejich přátelství. Při vzpomínce na ten případ Marii přeběhl po zádech mráz.

III.

„Zařídila jsem mu doučování. Nepřipadá v úvahu, aby tak spadl s prospěchem.“

„Ale, prosím tě, tak se trochu zhoršil v češtině, to ještě není žádná katastrofa.“

„Jak to? V pololetí měl trojku, pokud se pamatuješ. A známky, co teď ze školy nosí, jsou otřesné.“

Pokud se pamatuješ – Igor manželčino rýpnutí nepřeslechl, ale nehodlal se nechat vyprovokovat.

„Dobře, já proti doučování nic nemám, to mu neublíží. Jenom bych z toho nedělal vědu.“

„Tak já dělám vědu? Ty jseš fakt skvělej, kluka si skoro ani nevšimneš, tak nějak předpokládáš, že se asi vychová sám, ne? To jseš psycholog? Cizím se věnuješ, ale doma je ti všechno ukradený.“

Konvice se s tichým klapnutím vypnula a Igor si zalil svůj oblíbený earl grey. Domů přijel sotva před hodinou, po dvoudenním maratonu přednášek a náročné cestě byl unavený. Pekelně unavený. Dálnice byla ucpaná daleko za Prahu, přes Vysočinu to šlo, ale okolo Brna se zase s jarem obnovily uzavírky a dopravní omezení. Potřeboval si odpočinout, zítra jede do Zlína, vede tam víkendový seminář. Poprvé za celou dobu podnikání na volné noze ho napadlo, že by si toho neměl brát tolik. Práce ho bavila a věděl, že je dobrý. Měl mezi českými astrology velmi solidní jméno, k tomu byl psycholog a terapeut. Byl o něho zájem, ale už skoro nestíhal.

„Nehroť to. Filip je docela samostatnej kluk, nemůžeš ho pořád vodit za ruku.“

„Já ho za ruku nevodím, jenom se starám, aby nezvlčil. Měl by mít vysokou, to je dnes nutnost.“

„A ptala ses ho vůbec, jestli o to stojí?“

„Jak – stojí? Vystudovat prostě musí. Pak ať si dělá, co chce.“

Zavřel oči a v duchu počítal. Nechtěl vyletět, hádat se. Nemělo to smysl. Navíc Alena kus pravdy měla, někde v hloubi si to uvědomoval, ačkoli by to rozhodně nepřiznal. Neměl chuť řešit problémy dospívání svého syna, bylo to příliš namáhavé, výsledek nejistý. Všechny ty domácí starosti ho obíraly o životní energii, chtěl se věnovat sám sobě, své práci. Manželka a syn ho vyrušovali a jemu to vadilo. Věděl, že to není správné, proto své emoce skrýval, ovšem to ho stálo další energii.

„Jenomže tebe to nezajímá, co? Obtěžuje tě to.“ Alena ťala do živého. Přece jen ji neoklamal, znali se dlouho a dobře. Už to nebyla láska, pokud vůbec kdy byla. Bylo to spojenectví, později i nepřátelství, jakási poziční válka a pak tichá aliance – měli mnoho společného a museli spolu nějak vydržet. Tak nějak viděl jejich manželství po letech.

„To přece netvrdím. Napadlo tě, že je třeba zamilovanej? Co když se zhoršil kvůli tomu?“

„Ale to je přece jedno, prostě spadl s prospěchem dolů a musí se zlepšit dřív, než bude pozdě. Na konci roku musí mít dvojku. A musí mít vyznamenání.“

„Nebuď na něho tvrdá.“

„Hele, nech toho. Na co si tu hraješ, sakra. Vůbec se o něho nestaráš a najednou ze sebe budeš dělat chápavého otce?“ Alena začínala přidávat na hlasitosti, skoro křičela, pořádná hádka byla na spadnutí.

Chtěl jí ostře odpovědět, už se nadechoval, ale vtom se jeho mobil položený na stole rozezněl. Podle melodie okamžitě věděl, že je to Soňa. Rychle sáhl po přístroji a hovor odmítl. Nesnášel, když mu volala v době, kdy byl doma, a zlobil se na ni. Věděl, že je to nespravedlivé, ona přece nemůže vědět, kde zrovna je, jenže v tu chvíli už měl zlost na všechny a na všechno. Strčil mobil do kapsy.

„To ti volá ona, že jo?“ Alena se prostě hádat chtěla a bylo jí úplně jedno, že se nechová zrovna takticky. Na Soňu žárlila, ale sama nikdy neudělala nic pro zlepšení jejich manželství. Možná jí to tak i vyhovovalo, byl v tom zvyk a rutina, jen se bála, aby ji nějaká jiná nevyhodila ze sedla.

„O co ti jde? Chtělas probrat Filipovo doučování, k tomu jsem ti svý řekl. Tak mě nech na pokoji a nešmíruj mě.“

„Já že tě šmíruju…“

„Jo, pokud mě hodláš vyslýchat, kdo mi volá a proč. To snášet nebudu.“

„No dovol…“

„Už mi dej laskavě pokoj, chci si aspoň vypít v klidu čaj.“ Vzal šálek, znechuceně z něho vyhodil sáček, který se louhoval příliš dlouho, a vyšel z kuchyně do své pracovny. Práskl za sebou dveřmi. Mobil v kapse se znovu ozval, přišla mu textová zpráva. Co zas kdo chce?

Rezignovaně se podíval na displej. Soňa. „Musím s tebou mluvit, zavolej.“

Ne, teď ne. Chtěl klid, aspoň chvíli. Zdálo se mu, že ztrácí kontrolu, všechno je tak náročné. Jenže to nemůže připustit, svůj život měl vždycky pevně v rukou, bude to prostě tak, jak chce on. Nikdo ho nebude omezovat, od nikoho si nenechá nic vnutit.

Jak dlouho tak dokáže ještě žít? S Alenou se nemilovali a ani si to nezastírali. Jenže měli syna. Vzali se vlastně kvůli němu a dost dlouho jejich rodina celkem dobře fungovala jako určitá spojenecká základna. Alena po mateřské nastoupila do práce, časem se vypracovala a dnes má jako inženýrka ekonomie velmi dobré místo. Byla na něm finančně nezávislá a postupem doby si začali žít každý po svém. Nestaral se, jestli někoho měla. Aniž by se na tom domlouvali, udržovali rodinu kvůli synovi, zachovávali jisté dekorum před ním i před okolím. Filip byl jedináček, narodil se jim poměrně pozdě, další dítě ani jeden z nich nechtěl. Byl sám ve světě dospělých a lpěl na nich. Igora to někdy trochu dráždilo, kluk v jeho letech by měl být problémovým puberťákem nebo už spíše adolescentem, ale Filip byl skoro až vzorný.

Možná i proto reagoval na Aleniny výlevy kvůli zhoršení ve škole tak otráveně. Dělala z komára velblouda, prostě se kluk bude nějaký čas doučovat a zase se všechno srovná.

Znovu se ozval mobil, zase Soňa. Neochotně hovor přijal.

„No co se děje?“

Pokud si myslel, že ji jeho tón odradí, mýlil se. A co si sliboval, měl to vědět. Soňa byla přece vždycky tak emotivní, zahleděná do sebe. To, co právě řešila, ji téměř stravovalo, nedokázala si udržet nadhled. Možná že právě to ho na ní upoutalo, působila velmi žensky. Měl rád její bezradnost, dávala mu pocit síly a mužnosti. Bylo tak jednoduché jí zaimponovat, ochraňovat ji. Ale už ho to zvolna začínalo nudit. Soňa to nějakým ženským instinktem vycítila a snažila se ho k sobě připoutat. Netajila se plány na společnou budoucnost.

Jeho manželství bylo chladné a on si občas pohrával s myšlenkou, že by to mohli skončit, nakonec by to možná bylo pro všechny lepší. Když to před časem Aleně neznačil, překvapivě tvrdě narazil, ona vůbec neviděla důvod pro rozvod a naznačila mu, že bude bojovat o každou korunu ze společného majetku.

Proč tak lpěla na podivné manželské fasádě? Určitě to nebylo jen kvůli synovi. Igor si s tím příliš hlavu nelámal, bylo mu to celkem jedno. On se v jejich manželství zařídil vcelku pohodlně, vyhradil si pro sebe dostatečně velký prostor, kam nikoho nepouštěl, prakticky si dělal, co chtěl. Tak proč by se vysiloval nějakým bojem? A teď se mu rodinná barikáda hodila, když se potřeboval stáhnout před Soninými požadavky.

„Prosím tě, přijeď za mnou.“

Vzdychl. „Nejde to, dobře to víš.“

„Ale já tě potřebuju.“

Bože můj, ne. Jenom žádné citové vydírání.

„Vážně to nejde.“

„Ludvík mi už zase vyhrožuje.“

A já bych se teď měl zachovat jako rytíř a vyrazit na záchrannou akci. Ne, to se mi ani trochu nechce a dejte mi dnes už všichni pokoj. Na okamžik se lekl, že svoji myšlenku vyslovil nahlas, protože Soňa mlčela. Rychle se sebral, jen čekala, nechávala mu prostor na vhodnou reakci.

„A jak, prosím tě?“

Vyslechl si referát o výhružných esemeskách a pak se ji snažil uklidnit. Překvapilo ho, že by její bývalý byl takový blázen, aby jí dal do ruky další klacek, kterým by ho mohla bít. Věděl už, že Soňa si nic nenechá líbit, dokázala z těch minulých textovek a dohadů, které mezi sebou měli, udělat hotový monstrproces. Ano, tak to Igor hodnotil, přestože jí to nikdy neřekl, naopak jí poskytoval slovní podporu. Nic ho to nestálo a ona k němu vzhlížela, tehdy mu to lichotilo, proč to nevyužít?