Håkan Nesser

Karambol

Originální název: Carambole 

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 1999 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Håkan Nesser, 1999

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden,

and PLIMA d. o. o.

© Obálka Martina Černá 2017

Translation © Helena Matochová 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-7779-7 (ePub)

ISBN 978-80-243-7780-3 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

„V přirozeném řádu věcí otcové nepohřbívají své syny.“ 

Paul Auster, 

The Red Notebook 

I 

1 

Chlapec, který měl brzy zemřít, se zasmál a vymanil se z jejího objetí. Z košile si oprášil drobečky od brambůrků a vstal.

„Už musím jít,“ řekl. „Musím. Poslední autobus jede za pět minut.“

„Hm,“ řekla dívka. „Tak to už vážně musíš. Nechat tě tady přes noc, to si netroufám. Nevím, co by na to řekla máma, vrátí se za pár hodin. Dneska je v práci pozdě do večera.“

„To je škoda,“ řekl chlapec a přetáhl si přes hlavu tlustý svetr. „Bylo by fajn u tebe zůstat. Nemohli bychom to udělat tak, že… že…“

Přemýšlel, jak pokračovat. Dívka se usmála a vzala ho za ruku. Podržela ji ve své. Věděla, že on to vlastně nemyslí vážně. Věděla, že to říká jen tak naoko. K ničemu by se neodhodlal, říkala si v duchu. Neporadil by si s tou situací… Chvíli si hrála s myšlenkou, že na jeho nápad kývne. Že ho u sebe nechá.

Jen aby viděla, jak zareaguje. Jestli to ustojí, anebo ztratí masku.

Jen na okamžik ho nechá uvěřit, že je ochotná ulehnout s ním nahá do postele.

To by nepochybně mohla být legrace. Možná by se tak o něm leccos dozvěděla, ale nakonec si to rozmyslela. Pustila ten nápad z hlavy, nebyla by to zrovna čistá hra a měla ho až moc ráda na to, aby se zachovala takhle vypočítavě a sebestředně. Tak strašně moc ráda, že dřív nebo později na to stejně dojde, když se nad tím tak zamyslela. Budou spolu nazí ležet pod jednou peřinou… ano, cítila to už několik týdnů, nebyl důvod před touto skutečností zavírat oči.

Její první. Bude její první. Ale ne dnes večer.

„Až někdy jindy,“ řekla a pustila jeho ruku. Pročísla si vlasy, zelektrizované hladkou látkou pohovky. „Vy máte v hlavě jen to jedno, goriláci.“

„Ts,“ řekl chlapec a pokusil se o výraz důstojného zklamání.

Vyšel do předsíně. Dívka si upravila svetřík a šla za ním.

„Mohli bychom být úplně potichu a předstírat, že spíš. Potom bych se ráno vyplížil, ještě než se tvoje máma probudí…,“ řekl, aby to přece jen nevzdal tak lehce.

„Někdy jindy. Příští měsíc bude mít máma noční, dobře?“ Chlapec přikývl. Obul si boty a začal hledat šálu a rukavice.

„Sakra, nechal jsem u tebe učebnici francouzštiny. Nepřinesla bys mi ji?“

Zašla pro ni. Když si zapnul kabát, znovu se objali. Skrz všechny vrstvy látky cítila jeho tvrdý penis, chlapec se k ní tiskl a jejím vědomím prolétl prchavý záchvěv poddajnosti. Bylo to příjemné, jako by padala a nemusela myslet na přistání, jako by vazby mezi rozumem a city, mozkem a srdcem, byly přesně tak slabé, jak jí nedávno vykládala máma, když spolu u stolu v kuchyni vedly vážný rozhovor. Na rozum není spoleh. Rozum je jen kapesník, do kterého se pak můžeš vysmrkat, řekla tehdy máma a tvářila se, jako by věděla, o čem mluví.

A taky že věděla. Za život měla tři chlapy a ani jeden nestál za to, aby si ho udržela, pokud to její dcera dobře pochopila. A její otec byl ze všech nejhorší. Dívka se kousla do rtu a chlapce od sebe odstrčila. Ten se trochu zahanbeně zasmál.

„Mám tě ráda, Wime,“ řekla. „Opravdu. Ale teď už jdi, ať ti neujede autobus.“

„Mám tě rád,“ řekl. „Tvoje vlasy…“

„Vlasy?“

„Máš tak strašně krásné vlasy. Kdybych byl zvířátko, chtěl bych se v nich uhnízdit.“

„No tohle…,“ usmála se. „Chceš říct, že mám na hlavě breberky?“

„To ne.“ Chlapec se široce usmál. „Chci jen říct, že jestli umřu dřív než ty, tak se znovu narodím jako nějaké malinkaté zvíře a usadím se ti ve vlasech. A budeme zase spolu.“

Dívka zvážněla.

„Takhle bys o smrti mluvit neměl,“ řekla. „Mám tě strašně moc ráda, ale nemluv takhle lehkovážně o smrti, prosím tě.“

„Promiň,“ řekl. „Nedošlo mi to…“

Dívka pokrčila rameny. Před měsícem jí zemřel dědeček a chvilku se o tom s ním bavila.

„To nic. Stejně se mi líbíš. Tak zase zítra ve škole.“

„Tak jo. Ale teď už musím vážně jít.“

„Nemám tě doprovodit na zastávku?“

Chlapec zavrtěl hlavou. Otevřel dveře na chodbu.

„Neblázni. Vždyť je to jen dvacet metrů.“

„Mám tě ráda,“ řekla dívka.

„Mám tě rád,“ řekl chlapec, který měl brzy zemřít. „Strašně moc.“

Naposledy ho objala a on se rozběhl po schodech.

Muž, který měl brzy zabít, se těšil domů. Na postel nebo na vanu, ani přesně nevěděl.

Asi na obojí, pomyslel si, když pokradmu zašilhal na hodinky. Nejdřív si dá pořádnou horkou koupel a pak si lehne. Proč by si měl vybírat buď to, nebo to, když může mít obojí? Propána, vždyť už s těmihle páprdy sedí přes čtyři hodiny… čtyři hodiny! Rozhlédl se kolem stolu a napadlo ho, jestli se někdo z ostatních třeba cítí jako on. Jestli se taky tak nudí.

Nevypadalo to tak. Vůkol samé veselé a rozjařené obličeje, k čemuž samozřejmě trochu přispíval alkohol, ale i tak se zdálo, že se v této společnosti všichni baví. Šest pánů v nejlepších letech, pomyslel si. Všichni úspěšní a v dobrém postavení, alespoň podle standardních měřítek… a všichni dost přízemní. Možná Greubner vypadal trochu unaveně a zmoženě, to ho asi zase soužily problémy s manželkou… anebo s firmou. Anebo, proč ne, s obojím?

Tak teď by to stačilo, pomyslel si a vypil poslední doušek koňaku. Ubrouskem si utřel koutky úst a chystal se vstát od stolu.

„Tak já asi…,“ spustil.

„Už?“ zeptal se Smaage.

„Jo. Zítra je taky den. Dneska už jsme přece nic dalšího řešit nechtěli, ne?“

„Hm,“ řekl Smaage. „To já si dám ještě koňáček. Hm.“ Muž, který měl brzy zabít, vstal.

„Tak já už asi opravdu…,“ řekl a úmyslně nechal větu nedokončenou. „Přeji dobrou noc, pánové, a moc dlouho tu neponocujte.“

„Tak na tvoje zdraví,“ řekl Kuijsmaa.

„Mír s tebou, bratře,“ přidal se Lippmann.

Ve vestibulu se mu potvrdilo, že jeho odhad byl správný a že toho vypil právě tak akorát. Obléknout si kabát mu dalo pořádně zabrat, dokonce tolik, že ten potetovaný atlet ze šatny obešel pultík a pomohl mu. To bylo bezpochyby trochu trapné, a tak si pospíšil po schodech dolů a vyšel do osvěžujícího nočního chládku.

Ve vzduchu byl cítit déšť a mokré dláždění svědčilo o tom, že muselo sprchnout docela nedávno. Nebe bylo neklidné, další déšť na sebe asi nedá dlouho čekat. Uvázal si šálu, strčil ruce do kapes a vyrazil přes Zwille k Velkému náměstí, kde parkoval. Menší procházka neuškodí, pomyslel si. Stačí pár set metrů, a hned má člověk jasnější hlavu. Což se hodí.

Když procházel kolem osvětleného vchodu do obchodního domu Boodwick, ukazovaly hodiny u vstupu dvacet minut po jedenácté, ale náměstí Ruyders Plejn bylo temné a liduprázdné jako opuštěný hřbitov. Na nábřeží Langgraachtu se snesla mlha, a když přecházel Eleonořin most, několikrát uklouzl, teplota se zjevně pohybovala těsně kolem nuly. Připomněl si, že musí řídit opatrně, námraza a alkohol v krvi není dobrá kombinace. Chvilku dokonce uvažoval, že si mávne na taxíka, ale nikde žádný nebyl, a tak tenhle nápad opustil. Kromě toho bude auto potřebovat hned zítra ráno a nechat ho přes noc zaparkované na Velkém náměstí ho zrovna moc nelákalo. Sice si do něj nedávno nechal nainstalovat nákladný alarm, ale věděl, jak to chodí. Pro párek zručných zlodějů by nebyl problém dostat se dovnitř, ukrást rádio a uklidit se do bezpečí, než někdo stihne zakročit. Tak to prostě je, pomyslel si s odevzdaností zkušeného a zabočil do Kellnerstraat.

A mimochodem – což možná stojí za zmínku – už pod vlivem řídil. Dokonce ne jednou, a nikdy s tím neměl problém. Cestou přes náměstí k červenému audi se snažil spočítat, kolik toho za večer vlastně vypil, měl v tom ale trochu nejasno a k žádnému konkrétnímu výsledku nedospěl. Místo toho auto odemkl a usedl za volant. Do pusy si strčil čtyři mentolové bonbóny a znovu začal myslet na pěnovou koupel.

Dám si eukalyptovou, rozhodl se nakonec. Podíval se na hodinky. Byly dvě minuty po půl dvanácté.

Autobus kolem chlapce projel ve chvíli, kdy vyšel na chodník.

Nejdřív instinktivně zvedl ruku a pokusil se řidiče zastavit. Pak dlouho nadával a už jen sledoval, jak zadní světla mizí do mírného kopečka k univerzitě.

Do prdele! pomyslel si. Proč to zrovna dneska večer muselo jet přesně načas? To je typické. Tak strašně typické.

Když se ale podíval na hodinky, zjistil, že autobus měl skoro pětiminutové zpoždění, takže může vinit leda sám sebe.

Totiž sebe a Katrinu. Na to nezapomínat. Při pomyšlení na ni se mu trochu zlepšila nálada. Odhodlaně si upravil batoh na zádech, nasadil kapuci a vykročil.

Bude mu to trvat tak čtyřicet pět až padesát minut, takže domů se dostane těsně po půlnoci. To není zase tak strašné. Máma na něj bude čekat v kuchyni, na to se mohl spolehnout. S tím svým bezradně vyčítavým výrazem, který během let vypilovala ve velký pantomimický výkon, ale kvůli tomu se svět nezboří. Poslední autobus přece může ujet každému, to se stává i v lepších rodinách.

U keymerského hřbitova uvažoval, jestli to má vzít přes něj, nebo ne. Nakonec se ho rozhodl obejít, mezi hroby a kapličkami to nevypadalo zrovna moc lákavě, zvlášť ne v té studené tmě a mrznoucích závojích mlhy, které se valily ulicemi, uličkami a nad černými kanály. Téměř se zdálo, že se chystají s konečnou platností zahalit město do rubáše noci. Jednou provždy.

Otřásl se a přidal do kroku. Mohl jsem tam zůstat, napadlo ho najednou. Mohl jsem zavolat mámě a zůstat přes noc u Katriny. Sice by chvíli remcala, ale co by asi tak mohla dělat? Ujel mi poslední autobus. Taxík stojí moc peněz a není vhodná hodina ani počasí k tomu, aby se mladý kluk potuloval sám venku.

A k tomu, aby to po něm jeho máma chtěla.

Ale to už byly jenom myšlenky. Dál odhodlaně kráčel vpřed. Městským lesíkem, po skromně osvětlené pěší cestě vedle cyklostezky, skoro běžel a na hlavní silnici se dostal dřív, než předpokládal. Zhluboka se nadechl a trochu zpomalil. Už jen poslední kus cesty, pomyslel si. Dlouhá jednotvárná pouť po silnici, a ani tenhle úsek cesty nebyl moc příjemný, dalo by se s jistou dávkou mrzutosti říct. Cyklisté a chodci tu měli málo místa. Museli balancovat jen na úzkém pruhu mezi příkopem a vozovkou a auta tudy projížděla rychle. Byla tu neomezená rychlost a o osvětlení téměř nemohla být řeč.

Dvacetiminutový pochod po temné silnici takhle v listopadu. Stihl ujít jen pár set metrů, když studený vítr rozehnal mlhu a spustil se déšť.

Sakra, pomyslel si. Teď jsem mohl ležet u Katriny v posteli. Nahý, ona by se k němu tiskla, teplým tělem a něžnýma rukama, nohama a ňadry, na která si už jednou skoro sáhl… Tenhle liják musí být znamení.

Neochvějně ale kráčel vpřed. Dál šel deštěm, větrem a tmou a myslel na dívku, která bude jeho první.

Která měla být jeho první.

Zaparkoval trochu šikmo, musel si couvnout, a zrovna když si myslel, že už má místa dost, najel pravým zadním rohem do tmavého opelu.

Do hajzlu, pomyslel si. Proč jsem si nezavolal taxík? Opatrně otevřel dveře a vykoukl dozadu. Zjistil, že to bylo jen malé drcnutí a že to nestojí za řeč. Prkotina. Znovu dveře zabouchl. K věci taky patří, říkal si v duchu, k věci taky patří, že se mi zapotila okna i zevnitř a skoro nevidím ven. Jak konkrétně to patří k jaké věci, to se neobtěžoval rozvádět. Místo toho radši rychle odjel z náměstí a bez problémů se dostal do Zwille. Provoz byl řídký, odhadoval, že se domů dostane tak za čtvrt hodiny, maximálně za dvacet minut, a během čekání na semaforu v Alexanderlaan přemýšlel, jestli mu vůbec ještě nějaká eukalyptová pěna zbyla. Když mu padla zelená, moc se nesoustředil na rozjezd a chcípl mu motor. Rychle nastartoval a trochu ho vytúroval… To ta zatracená vlhkost. Potom trochu moc prudce projel křižovatku a najel přitom na obrubník.

Jen předním kolem, samozřejmě. Žádná velká škoda… přesněji řečeno vůbec žádná škoda. Stačí pěkně s úsměvem jet dál, přesvědčoval se v duchu, pomalu mu ale docházelo, že je daleko opilejší, než si myslel.

Do háje, pomyslel si. Hlavně si musím dávat pozor, abych se udržel na silnici. Nebylo by moc fajn, kdyby…

O kousek stáhl postranní okénko a zapnul naplno klimatizaci, aby mu aspoň odmlžila skla. Pak dlouho jel předpisově pomaličku, proplétal se čtvrtěmi Bossingen a Deijkstraa, kde dopravního policistu viděli naposledy před třiceti pěti lety, a když vyjel na hlavní silnici, zjistil, že námrazy se obával zbytečně. Místo toho začalo silně pršet, a tak zapnul stěrače a asi popadesáté za tento podzim se proklel za to, že je nevyměnil.

Zítra, pomyslel si. Zítra ráno ze všeho nejdřív zajedu na pumpu. Je přece šílenství jezdit a nevidět pořádně ven…

Zpětně si nikdy nedokázal ujasnit, jestli k němu dřív dorazil vjem zrakový, nebo sluchový. Do paměti se mu každopádně nejvýrazněji vrylo měkké ducnutí a mírné cuknutí volantu. Do paměti a do snů. Nepochopil hned, že s tím nárazem a vibrací, kterou cítil v dlaních, souvisí to, co se mu na zlomek vteřiny mihlo v pravém okraji zorného pole. Přinejmenším to nechápal nijak vědomě.

To až když šlápl na brzdu.

To až zpětně – po asi pěti šesti vteřinách, které uplynuly, než zastavil auto a rozběhl se po promočené silnici zpátky. Během toho všeho si najednou vzpomněl na svou matku.

Jak u něj jednou, když byl nemocný – muselo to být v době, kdy chodil do první nebo druhé třídy –, seděla a tiskla mu dlaň na čelo, zatímco on zvracel a zvracel a zvracel. Žlutou břečku do červeného plastového kýblu. Strašně to tehdy bolelo a mámina ruka byla tak chladivá a příjemná… Nevěděl, proč ho to u všech všudy napadlo zrovna teď. Vzpomínka to byla asi třicet let stará a neuvědomoval si, že by si ji už někdy vybavil. Jeho matka byla přes deset let po smrti, takže byla záhada, že si na ni vzpomněl právě teď a jak vůbec…

Chlapce si všiml ve chvíli, kdy už ho skoro míjel, a ještě než u něj zastavil, bylo mu jasné, že je mrtvý.

Kluk v tmavém kabátu. Ležel na dně příkopu, podivně stočený, zády opřený o válcovitou skruž, obličej směřoval vzhůru. Jako by na něj zíral a snažil se s ním navázat kontakt. Jako by mu chtěl něco říct. Obličej mu částečně zakrývala stažená kapuce, ale pravá část obličeje, kterou patrně narazil přímo do betonu, byla odhalená jako nějaká… anatomická obscenita.

Muž zůstal stát a přemáhal dávivý reflex. Stejný reflex, tentýž starý reflex jako tehdy před třiceti lety, zcela bezpochyby. Kolem projela dvě auta, každým směrem jedno, žádné si ho ale nevšimlo. Uvědomil si, že se celý roztřásl. Dvakrát se zhluboka nadechl a slezl do příkopu. Zavřel oči a po pár vteřinách je zase otevřel. Sehnul se a opatrně se pokusil nahmatat chlapcův pulz, jak na zápěstích, tak na zakrváceném krku.

Nenahmatal nic. Do prdele, pomyslel si a cítil, jak se ho rychle zmocňuje panika. Do posraný prdele, musím… musím… musím…

Nedokázal formulovat, co musí. Opatrně strčil ruce pod tělo, ohnul mu nohy a zvedl ho. Píchlo ho v bederních obratlech, kluk byl těžší, než si myslel, asi kvůli promočenému oblečení. Pokud si tedy vůbec něco myslel. Proč by vlastně měl? Trochu zápasil s batohem. Batoh a hlava, obojí se neúnavně snažilo velmi nevhodným způsobem přepadávat nazad. Muž si všiml, že chlapci teče krev z koutku úst a kape mu rovnou do kapuce, mohlo mu být nanejvýš patnáct až šestnáct let. Patnáctiletý, šestnáctiletý kluk… zhruba tolik je Greubnerovu synovi. Poznal to z ještě ne úplně vyspělých rysů obličeje, navzdory poraněním… pravděpodobně velmi hezký kluk, ze kterého jistě jednou bude přitažlivý muž.

Měl být.

Dlouho stál v příkopu s tělem v náručí, mozkem mu vířily myšlenky. Svah zpátky k silnici byl vysoký jen asi metr, ale byl strmý a kvůli dešti kluzký a zrádný. Pochyboval, že se mu po něm povede vyšplhat. Zrovna teď kolem neprojížděla žádná auta, ale v dálce slyšel moped. Nebo možná lehký motocykl, pomyslel si. Když ho to míjelo, slyšel, že je to skútr, jeho reflektory ho na okamžik oslnily. Nejspíš – alespoň tak si to později zpětně zdůvodňoval –, nejspíš právě tenhle okamžik bělostné slepoty ho znovu přiměl začít fungovat.

Fungovat a uvažovat racionálně.

Opatrně tělo položil zpátky vedle roury. Napadlo ho, že by si mohl otřít krev z rukou do mokré trávy, nakonec to ale neudělal. Vyšplhal zpátky na silnici a doběhl k autu.

Všiml si, že předtím čistě reflexivně vypnul motor, ale světla nechal svítit. Všiml si, že déšť se valí z oblohy jako nějaká běsnící přírodní síla. Všiml si, že je mu zima.

Sedl si za volant a zavřel dveře. Zapnul si pás a odjel. Teď už viděl lépe, jako by déšť umyl okna i zevnitř.

Nic se nestalo, říkal si. Vůbec nic.

Cítil první náznaky blížící se bolesti hlavy, ale pak si zase vybavil matčiny chladivé dlaně a najednou si byl naprosto jistý, že v té lahvičce eukalyptové pěny do koupele mu ještě trochu zbývá.

2 

Probudil se a ze všeho nejdřív pocítil obrovskou úlevu. Ta trvala tři vteřiny, pak mu došlo, že to nebyl zlý sen. Že se to opravdu stalo.

Příšerný liják, lehké cuknutí volantu, kluzký příkop, všechno se to stalo. Tíha chlapcova těla v náručí a krev kapající do kapuce.

Dvacet minut ležel v posteli jako ochromený. Nedělo se vůbec nic, jen sem tam s ním zacloumaly záchvaty třasu. Začínaly v klenbách chodidel, pak se šířily vzhůru celým tělem a nakonec mu vystřelovaly v hlavě jako bílé blesky, pokaždé měl při tom dojem, jako by nějaká zásadní část jeho mozku a vědomí šla ke dnu. Jako by zmrzla nebo shořela, aby už nikdy neprocitla a nezačala znovu fungovat.

Lobotomie, pomyslel si. Podstupuju lobotomii.

Když se zatvrzele rudé číslice na digitálním budíku dopracovaly až k 07:45, zvedl sluchátko a zavolal do práce. Hlasem slabým jako jednonoční led, ale přece jen slyšitelným, vysvětlil, že má chřipku a pár dní bude muset zůstat doma.

Chřipku, no.

Hm, je to smůla, ale holt už je to tak. Jistě, ať mu klidně zavolají, kdyby něco.

Ne, zůstane v posteli. Jen si vezme prášek a bude hodně pít.

Ano. Jo. Ne.

O půl hodiny později vstal. Stoupl si k oknu v kuchyni a díval se na nudnou předměstskou ulici, kde déšť dočasně ustoupil těžké šedivé ranní mlze. Postupně se mu vrátila myšlenka, o níž si pamatoval, že ji měl v hlavě už včera večer – i později během hodin zoufalého bdění, než se mu konečně povedlo usnout.

Nic se nestalo. Vůbec nic.

Otočil se do kuchyně. Na skříňce stála neotevřená láhev whisky. Glenalmond, přivezl si ji v létě z dovolené. Odšrouboval uzávěr a dvakrát se zhluboka napil. Nevzpomínal si, že by tohle někdy v životě udělal. Že by se napil whisky přímo z láhve, kdepak, to nikdy.

Posadil se ke stolu a s hlavou v dlaních čekal, až se mu alkohol dostane do těla.

Nic se nestalo, říkal si.

Pak dal vařit kávu a pustil se do analýzy situace.

V ranních novinách nestála ani řádka. Ani v Telegraafu, který měl předplacený, ani v Neuwe Blatt, pro který si došel k trafice. Na chvíli se mu povedlo sám sebe přesvědčit, že to byl jen zlý sen, ale jakmile si vybavil déšť, příkop a krev, došlo mu, že je to marné. Je to realita. Jako láhev whisky na stole. Jako drobky chleba kolem topinkovače. Jako jeho vlastní ruce, které bezmocně a mechanicky listovaly novinami, pak je odhodily na podlahu a vrátily se k láhvi.

Zabil mladého kluka.

Řídil v podnapilém stavu a zabil nedospělého, patnáctinebo šestnáctiletého kluka. Chvíli stál za deště v příkopu s jeho mrtvolou v náručí, potom ho tam nechal a odjel domů.

Tak to je. Nedá se s tím nic dělat. Je to nenávratné.

Pár minut před desátou zapnul rádio a ve zprávách v deset se mu to potvrdilo.

Mladý kluk. Pravděpodobně šel pěšky domů do Boorkhejmu. Zatím beze jména.

Ale s přesnými údaji o místě.

Někdy během noci. Pravděpodobně mezi jedenáctou a jednou. Tělo bylo objeveno až v brzkých ranních hodinách.

Smrt nastala okamžitě, s největší pravděpodobností. Žádní svědci.

Přejelo ho auto, rovněž s největší pravděpodobností. Řidič si toho nemohl nevšimnout. Vyzýváme všechny, kdo místem nehody v noci projížděli a domnívají se, že disponují informacemi, aby se přihlásili. Policie by se ráda spojila se všemi, kteří…

Místo je uzavřeno, práci ztěžuje déšť, policie zajistila několik stop… Je vyhlášeno pátrání po řidič, který z místa ujel… Znovu vyzýváme všechny, kdo…

Vypnul to. Znovu se dvakrát napil whisky a vrátil se do postele. Dlouho tam ležel a hlavou se mu chaoticky míhaly myšlenky, ale když znovu vstal, onoho pošmourného čtvrtečního rána již podruhé, z jejich změti mu vykrystalizovaly tři.

Tři těžké, závažné myšlenky. Pečlivě vycizelované závěry, z nichž neměl v úmyslu ustoupit. Těch se nevzdá, ať se stane, co se stane. Prostě a jednoduše se rozhodl.

Za prvé: Ten kluk z příkopu je mrtvý a vinu za to nese on. Za druhé: Ať udělá cokoli, klukovi to život nevrátí.

Za třetí: Když se půjde udat, nikdo tím nic nezíská. Vůbec nic.

Právě naopak, pomyslel si ohledně tohoto třetího bodu. Proč kompenzovat jeden zničený život druhým? Tím jeho? Když začal uvažovat tímto směrem, konečně věděl, že je na správné cestě. Konečně se zase poznával. Konečně. Jen musí zůstat silný. Nenechat se zlomit.

Nic jiného.

Během odpoledne si počínal prakticky.

V garáži umyl auto, zevnitř i zvenku. Ať zkoumal pravý přední roh auta, jak chtěl, nikde nenašel ani náznak poškození nebo stop, nejspíš chlapce zasáhl dost nízko, nárazníkem v úrovni kolen, a asi to byl poměrně slabý náraz, vypadalo to, že – když si v duchu znovu přehrál tu scénu z promáčeného příkopu –, vypadalo to, že fatální výsledek nehody byl způsoben spíš pádem chlapce na betonovou trubku než samotná srážka na silnici. Což – nějakým zvláštním, perverzním způsobem – břímě jeho viny umenšovalo. Aspoň to tak cítil. Chtěl to tak cítit.

Jediný mráček obav se nacházel v autě na sedadle řidiče: tmavý oválný flíček o velikosti vejce na pravém okraji béžového čalounění. Z dobrých důvodů předpokládal, že se jedná o krev, a věnoval asi půl hodiny snaze o jeho odstranění. Jenže to bylo marné, skvrna tam prostě byla a už zjevně nasákla hluboko do látky, takže se nakonec rozhodl, že v nejbližší době si na sedadla pořídí sundavací froté potahy. Ale ne hned… spíš až tak za týden, až případ trošku upadne do zapomnění.

V autě byly ještě další stopy po chlapcově krvi, na volantu a řadicí páce, ale těch se zbavil bez problémů. Oblečení, které na sobě včera večer měl, pečlivě sesbíral a za vzniku jistého množství kouře ho spálil v krbu v obývacím pokoji. Když práci dokončil, na chvíli ho zachvátila panika při pomyšlení, že se na oblečení budou ptát. Rychle se ale uklidnil, protože to byl samozřejmě nesmysl. To, že na něj přijdou, i to, že by se vyptávali na něco tak triviálního. Obyčejné manšestráky? Staré sako a šedomodrá bavlněná košile? Těch se přece mohl zbavit tisícem legitimních způsobů: mohl je vyhodit, věnovat na charitu, prostě cokoli.

Ale hlavně: na něj nikdy v životě nepřijdou.

Později odpoledne, když se setmělo a začal padat drobný déšť, si zašel do kostela. Do staré vroonské baziliky, kterou měl od domu zhruba dvacet minut pěšky. Asi půl hodiny seděl v postranní lodi se sepjatýma rukama a naslouchal hlasům zevnitř – nebo shůry –, ale nic ho nenavštívilo ani nezneklidnilo.

Když odešel z liduprázdného kostela, uvědomil si, jak je důležité, že tuto návštěvu vykonal, že si našel čas posedět v lavici bez jakýchkoli úmyslů a nadějí. Bez falešných představ a pohnutek.

Pochopil, že to byla zkouška, ve které obstál.

Bylo to zvláštní, ale když vyšel z temné klenby kostela, ovládal ho silný a jednoznačný pocit. Podobalo se to katarzi. Cestou domů si koupil dva večerníky, oba měly na titulní straně chlapcovu fotografii. Mimochodem stejnou, jen různě velkou, rozesmátý kluk s dolíčky ve tvářích, s trochu šikmýma očima a tmavými vlasy sčesanými dopředu. Žádná kapuce, žádná krev. Nepoznal by ho. Po návratu domů zjistil, že chlapec se jmenoval Wim Felders, před pár dny mu bylo šestnáct a chodil na Wegerovo učiliště.

V obou novinách byla spousta detailů, údajů a spekulací a všeobecný názor na událost se dal shrnout titulkem na třetí straně deníku Den Poost:

POMOZTE POLICII DOPADNOUT UPRCHLÉHO ŘIDIČE!

V článku psali i o možném postihu, který pachateli hrozí v případě, že ho policie vypátrá. Prý se dají očekávat dva až tři roky vězení.

K tomu si připočítal požitý alkohol – jehož množství by jistě pomohl určit přičinlivý personál restaurace – a vyšlo mu z toho pět až šest let. Minimálně. Řízení pod vlivem alkoholu. Nedodržení pravidel bezpečné jízdy a ublížení na zdraví s následkem smrti. Útěk z místa činu.

Pět šest let za mřížemi. K čemu by to posloužilo? pomyslel si. Kdo by měl z takového vývoje radost?

Vyhodil noviny do koše a vytáhl láhev whisky.

3 

Tři noci po sobě se mu o klukovi zdálo, pak byl pryč. Zmizel i z novin. O Wimu Feldersovi se psalo v pátek, sobotu a neděli, ale když začal pracovní týden, omezily se zprávy na noticku, že policie zatím nemá žádné stopy. Žádní svědci se nepřihlásili a na místě se nepovedlo zajistit technické důkazy – co asi tahle formulace mohla znamenat? Chlapce přejel neznámý motorista, který posléze pod rouškou tmy a deště z místa nehody ujel. To se vědělo od začátku a vědělo se to i nyní, po čtyřech dnech.

V pondělí se vrátil do práce. Byla to úleva, ale také jakýsi oslí můstek k životu v normálnějších kolejích. Život zase zajel do staré vyježděné dráhy, navyklé a zároveň podivně cizí, a několikrát za den ho napadalo, jak tenká je vlastně blanka, která dělí všednost od hrůzy. Jak je tenká a jak nesmírně lehce se dá protrhnout. Ta blanka.

Po práci si zajel do supermarketu v Löhru a koupil si tam potahy na sedadla. Rychle našel odstín v podstatě stejný, jako měla sedadla, a když se mu po jistých obtížích večer povedlo elastické látkové návleky nasadit, cítil, že je po všem. Vsuvka je u konce. Nikam nevedoucí vsuvka. Dokončil bezpečnostní strategie, ke kterým se po zralé úvaze uchýlil. Všechna opatření byla učiněna a všechny stopy vymazány a najednou si překvapeně uvědomil, že od nehody neuplynul ještě ani týden.

A neobjevily se žádné náznaky. Nic nenasvědčovalo tomu, že by měl skládat účty z toho, co se stalo během několika neblahých vteřin ve čtvrtek večer. Během těch strašných a čím dál neskutečnějších vteřin, které se rychlostí blesku prohnaly kolem a už mizely ve tmě minulosti.

Zvládne to. Zhluboka si povzdechl a věděl, že to zvládne. Samozřejmě se také objevila tvrzení – v novinách a televizních zprávách, které příležitostně sledoval –, že policie má k dispozici určitá vodítka, se kterými pracuje, jemu ale bylo jasné, že jde jen o slova a prázdné fráze. O neobratný pokus působit znaleji a kompetentněji. Jako obvykle.

Nikde nepadlo ani slovo o červeném audi, které nedaleko místa nehody parkovalo u krajnice se zapnutými světly. Právě toho se obával ze všeho nejvíc, ani ne proto, že si někdo mohl všimnout barvy nebo modelu auta, o poznávací značce nemluvě, ale toho, že si prostě někdo všiml, že tam stojí. Přece jenom za dobu, kdy byl v příkopu, projela kolem dvě auta… nebo snad tehdy ještě stál na silnici? Už si to nepamatoval. Každopádně dvě auta a jeden skútr, to věděl přesně. Řidič, který jel z opačného směru – z Boorkhejmu nebo Linzhuisenu –, ho klidně mohl považovat za protijedoucí vozidlo, ale ti dva ostatní, ti si přece museli všimnout stojícího auta se zapnutými světly.

Anebo je to snad věc, která člověku lehce vypadne z paměti? Jen takový ten střípek, který zůstane v hlavě jenom pár vteřin nebo půl minuty a pak se navždy ztratí? Těžko říct, těžko soudit, každopádně mu ale tato otázka nedávala po nocích spát. Tahle potenciální, latentní svědectví.

Ve čtvrtek, po pár dnech klidu v médiích a přesně týdnu od nehody, přišla s prosbou chlapcova rodina: matka, otec a mladší sestra. Mluvili v televizi i rádiu a v novinách se objevily jejich fotografie, chtěli dosáhnout toho, aby pachatel poslechl své špatné svědomí a přihlásil se.

Aby se přiznal k činu a přijal trest.

Tento vývoj, to mu připadalo naprosto zřejmé, byl jen dalším důkazem toho, že policie neví nic a nemá se čeho chytit. Žádná vodítka, žádné stopy. Když spatřil chlapcovu matku – tmavovlasou, nečekaně vyrovnanou ženu tak kolem čtyřiceti pěti let –, jak sedí v televizi na pohovce a obrací se přímo na něj, popadla ho najednou úzkost, ale jakmile zmizela z obrazovky, znovu nabyl rovnováhu. Cítil a chápal, že na něj občas takový záchvat může přijít, ale věděl, že bude mít vždycky dost síly ho překonat a zase se sebrat. Dostat se ze slabosti. Jen nesmí ztratit rozvahu.

Bylo dobré vědět, že má to, co je nejdůležitější. Sílu.

A přesto by si s ní rád promluvil. Proč? rád by se zeptal.

K čemu by bylo zavřít mě na pět let do vězení?

Zabil jsem vám syna, z celého srdce toho lituji, ale byla to nehoda, takže komu by prospělo, kdybych se přihlásil? V duchu se ptal, co by mu na to asi řekla. Opravdu by mu to vyčítala? Celé to byla jen nehoda a nehody nemají viníky. Dokonce ani aktéry, jen faktory a objekty mimo veškerou kontrolu.

Později ten večer si pohrával s myšlenkou, že by rodině mohl napsat anonymní dopis. Anebo by jim mohl zavolat a vysvětlit jim, co si o tom myslí, nakonec si ale uvědomil, že by to bylo moc riskantní a všech úvah vedoucích tímto směrem zanechal.

Zavrhl i nápad, že by poslal věnec na pohřeb Wima Felderse, který se měl konat v plně obsazeném keymerském kostele v sobotu deset dní po nehodě.

Z téhož důvodu. Riskantní.

Kromě příbuzných a přátel se na obřad dostavilo i hodně žáků a učitelů z Wegerova učiliště, jakož i zástupci různých sdružení na pomoc obětem dopravních nehod. O tom si přečetl obšírný článek v nedělním Neuwe Blatt, ale to byla v souvislosti s případem poslední velká mediální erupce.

Ke svému překvapení si v pondělí uvědomil, že cítí jisté prázdno. Jako by o něco přišel.

Jako když jsem přišel o Marianne, pomyslel si později se stejným překvapením. Bylo to sice podivné přirovnání, ale s něčím to srovnat potřeboval. S nějakou důležitou životní událostí. Po deset dní ta strašlivá událost zcela dominovala jeho životu. Pronikla do všech pórů a zákoutí jeho mysli. Ačkoli prvotní paniku celkem dobře zvládl, byla neustále přítomná. Někde uvnitř, připravená se prodrat na povrch. Snad každou vteřinu mu myšlenky zalétly k té pekelné jízdě, tomu měkkému drcnutí a záškubu volantu, k dešti, chlapcově bezvládné mrtvole a kluzkému příkopu… ve dne v noci, takže když teď začala nastávat období, kdy na to nemyslel, měl svým způsobem pocit, že mu něco chybí.

Pocit prázdnoty, jak již bylo řečeno.

Jako po jedenáctiletém bezdětném manželství… no ano, byly zde jisté podobnosti.

Jsem asi pořádně opuštěný člověk, napadlo ho během těchto dní. Od chvíle, kdy mě opustila Marianne, pro mě vlastně nikdo nic neznamenal. Ani jediný člověk. Nejednám, věci se mi jen tak dějí. Existuju, ale nežiju.

Proč jsem si nenašel novou ženu? Proč jsem si tuhle otázku sotva kdy položil? A teď je ze mě najednou někdo úplně jiný.

Kdo? Kdo jsem? Bylo samozřejmě podivné, že tyto myšlenky zplodil fakt, že zabil mladého kluka, něco mu ale zakazovalo se v tom moc hluboko šťourat. Raději se rozhodl, že bude brát život i z lepší stránky a konečně podnikne něco nového, a než se nadál – než to stihl zvážit a rozmyslet si to –, pozval k sobě na večeři ženu. Potkal se s ní v jídelně, prostě si k němu přisedla, protože bylo jako vždycky málo míst. Nevěděl, jestli ji už někdy viděl. Asi ne.

A ona jeho pozvání přijala.

Jmenovala se Vera Millerová. Byla veselá a zrzavá a v noci ze soboty na neděli – necelé tři týdny poté, co prvně v životě zabil člověka – se poprvé po čtyřech letech miloval se ženou. Další den dopoledne si to zopakovali a potom mu sdělila, že je vdaná. Chvíli se o tom bavili a bylo vidět, že jí to dělá větší starosti než jemu.

V pondělí přišel dopis.

Už uběhla nějaká doba od chvíle, kdy jste zabil toho kluka. Čekal jsem, že se ve Vás probudí svědomí, ale teď je mi jasné, že jste slaboch, který se nedokáže postavit čelem k tomu, co udělal.

Mám nezvratné důkazy, které Vás pošlou do vězení, jakmile je předám policii. Moje mlčení Vás bude stát deset tisíc guldenů, pro muže ve Vašem postavení je to směšná částka, ale stejně Vám dávám týden (přesně sedm dní) na to, abyste peníze sehnal. Buďte připraven.

Ozvu se.

Přítel 

Ručně psaný. Drobným, lehce skloněným písmem. Černým inkoustem.

Přečetl si ho pětkrát za sebou.

4 

„Trápí tě něco?“ zeptala se ho Vera Millerová u večeře.

„Vypadáš nějak sklesle.“

„Ne.“

„Určitě?“

„To nic,“ řekl. „Jen jsem trochu unavený, myslím, že mám teplotu.“

„A souvisí to nějak se mnou? Chci říct s námi?“ Zakroužila sklenicí s vínem a vážně si ho měřila.

„Ale jistěže ne, prokrista…“

Pokusil se zasmát, ale sám slyšel, jak to skřípe. Raději se napil.

„Mně se zdá, že nám to začíná hezky,“ řekla. „Takže bych ráda, aby se psala ještě i druhá a třetí kapitola.“

„Jistě. Promiň, jsem trochu unavený, ale s tebou to nesouvisí. Myslím si to samé co ty… přísahám.“

Vera se usmála a pohladila ho po ruce.

„Fajn. Skoro jsem zapomněla, že milování může být takhle krásné. Nechápu, že jsi čtyři roky ležel ladem. Jak je to možné?“

„Čekal jsem na tebe,“ odpověděl. „Nepůjdeme si lehnout?“

Když od něj v neděli odešla, téměř okamžitě po ní zase zatoužil. Milovali se až do brzkých ranních hodin a Vera měla naprostou pravdu: byla téměř záhada, že to vnímal tak silně. Zalezl zpátky do postele a zavrtal hlavu do polštáře. Dlouhými nádechy nasával její vůni a snažil se usnout, ale nemělo to cenu. Prázdnota byla příliš velká. Není to zatraceně divné?

Největší rozdíl na světě, pomyslel si. Mezi ženou, která u vás ještě leží, a ženou, která právě odešla. Milovanou ženou. Novou ženou?

Po chvíli to vzdal. Došel si pro noviny, nasnídal se a znovu vytáhl ten dopis.

Samozřejmě ani nemusel. Znal ho nazpaměť. Každou formulaci, každé slovo, každé písmeno. Stejně si ho přečetl ještě dvakrát. Osahával ho, zkoumal kvalitu papíru. Byl to bezpochyby drahý papír, obálka i list byly stejného designu. Tlustý papír, určitě z knihkupectví někde v centru, tam je prodávají po kusech.

Taky sofistikovaný odstín. Bledě modrý. Známka se sportovním motivem, žena rozmáchlým pohybem odhazující disk. S milimetrovou přesností nalepená do pravého horního rohu. Jeho jméno a adresa napsané stejným lehce skloněným špičatým písmem, jakým byl napsán i samotný text. Jméno obce adresáta podtržené.

To bylo vše. Vše, co se o dopisu dalo říct. Jinými slovy nic. Nebo každopádně skoro nic. Dokonce ani pohlaví pisatele se nedalo určit. Viděl to spíš na muže, ale byl to pouhopouhý dohad. Klidně to mohla být i žena.

Deset tisíc? pomyslel si po stopadesáté od pondělního večera. Proč jen deset tisíc?

Sice to byla poměrně slušná částka, ale – jak velmi správně podotkl i pisatel dopisu – nebyl to žádný přehnaný požadavek. V bance měl víc než dvakrát tolik, a kromě toho vlastnil dům a ještě leccos jiného, dohromady v hodnotě aspoň desetinásobné. Vyděrač také použil výrazu „muž ve Vašem postavení“, což svědčilo o tom, že dobře zná jeho poměry a finanční situaci.

Takže proč se spokojí jen s deseti tisíci? Možná to není „směšná částka“, ale stejně je to nízká cena. Velmi rozumná s ohledem na to, o co jde.

Taky to asi bude poměrně vzdělaný člověk, ten pisatel. Písmo je uhlazené a pečlivé, žádné pravopisné chyby, formulace přesné a výstižné. Tomu dotyčnému snad je (musí být?) jasné, že by mohl dostat i víc. Že si za mlčení účtuje málo.

K tomuto závěru dospěl několikrát. I později ho zpětně překvapovalo, že byl schopen uvažovat takhle racionálně.

Dopis přišel jako blesk z čistého nebe, ale jakmile si na jeho existenci zvykl, začaly ho zaměstnávat logické a relevantní otázky.

Celý týden i teď, v neděli dopoledne. Proč jen deset tisíc?

Co to znamená? Je to jen první splátka?

A kdo? Kdo ho viděl a chopil se šance vydělat na jeho neštěstí? A na chlapcově?

A rozhodnutí.

Může se spolehnout, že to tímhle skončí?

Neměl by to vzdát?

„Ano.“