Hana Marie Körnerová

CÍSAŘSKÁ VYHLÍDKA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2017

Obálka © Martina Černá, 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7837-4  (epub)

ISBN 978-80-243-7838-1  (mobi)

PROLOG

Románová sága, která se touto částí uzavírá, mapuje osudy hrstky lidí prchajících před revolučními změnami z Francie. Kulisou příběhu je Evropa od pádu Bastily v roce 1789 až do rozkvětu císařství v roce 1806.

Připomeňme si děj předchozích knih:

Kočár do neznáma

Strach o život sotva dospělých vnuček Hermíny a Stefanie přiměje hraběnku de Marigny opustit porevoluční Francii a hledat azyl u příbuzných v Itálii. Během útěku zachrání raněného aristokrata Vincenta Gisserota.V tajné skrýši pod podlahou kočáru jej dopraví do bezpečí, přestože tím riskují vlastní život.

Naděje na slušný život v Itálii se rychle rozplývá, uprchlice nenajdou domov ani u příbuzných v Římě, ani v Kampánii. Situaci ještě zkomplikuje Stefanie, kterou vyhledá uzdravený Vincent Gisserot a přemluví ji k útěku a tajnému sňatku.Těsně před svatbou ji však opouští. Stefanie v ústraní na Ischii porodí dceru Adélu, kterou Hermína vydává za schovanku. Stará hraběnka de Marigny těžce onemocní a hlavou rodiny se stává praktická Hermína. V tísni nalézá oporu u Vincentova bratrance Andrého. Přes počáteční averzi se jejich vztah mění v přátelství a nakonec i v nesmělou lásku. Oba však vědí, že si ji nemohou ve svém postavení dovolit. André vstupuje do armády, aby bojoval proti revoluci, Hermína s nemocnou babičkou, Stefanií a „schovankou“

Adélou zamíří přes Vídeň do východních Čech. Jejich poslední nadějí na nový domov je panství, na němž stará hraběnka prožila dětství.

Třetí přístav

Babička, na niž sestry nejvíce spoléhaly, umírá hned po příjezdu na zámek.Vnučky, které nemají zkušenost s vedením panství, zůstávají v cizí zemi bez znalosti jazyka i poměrů. Nejbližší příbuzní zámek vyrabovali, a navíc se je snaží připravit o zbytek majetku.

Andrého otec – vysoký úředník u dvora ve Florencii – není nadšen láskou mezi nejmladším synem a francouzskou emigrantkou. Hermína dostává podvržený dopis o Andrého smrti. Nepatrná naděje na lepší budoucnost, která jí pomáhala přežít nejtěžší období, se tak rozplyne. Brzy nato je André skutečně raněn a jeho naděje na uzdravení mizivá.

Na pomoc sestrám přispěchá svérázná baronka Chlumská. Uvede dívky do společnosti a Stefanii zprostředkuje výhodný sňatek. Novomanželé se na svatební cestě nakazí neštovicemi, těžce postižená Stefanie přežije, její manžel umírá. Hermína přes barončin zákaz odjíždí sestru ošetřovat. Jako doprovod si vybere barončina vnuka, ten však cestou tragicky zahyne. Barončina přízeň a podpora tím končí. Zoufalá Hermína vidí jediné východisko – sňatek.

Těsně před ním se dovídá šokující pravdu o svém původu.

Druhý břeh

Hermína odjíždí se svou novou rodinou do Itálie. Doprovází ji Adéla i Stefanie, která se rozhodla žít v Toskánsku na panství svého zemřelého manžela. Je okouzlena krajinou i novými příbuznými. Okouzlení však vydrží jen do chvíle, kdy se ji někdo pokusí otrávit.

Ve Florencii se krůček po krůčku začíná uzdravovat André Gisserot. Hermína, která ho pokládá za mrtvého, marně hledá jeho hrob. U velkovévodského dvora se setkává s jeho otcem.Ten v obavě, aby nezjistila pravdu, zařídí jejímu manželovi obchodní cestu do Říma. Hermína se tam potkává a smiřuje s baronkou Chlumskou. Zato její vztah s tchyní se stále zhoršuje. Žena ji pokládá nejen za podvodnici, ale také za Adélinu utajenou matku. Nelibě nese i to, že Hermína dosud nebyla schopna počít dědice.

V Toskánsku onemocní malá Adéla záškrtem a na poslední chvíli ji zachrání vojenský lékař Lorenzo – nevlastní bratr Stefaniina manžela. Rodina ho pro nemanželský původ zavrhla, Stefanie se s ním však sbližuje a nakonec se stává jeho milenkou.

André Gisserot se uzdravuje a začíná pátrat po Hermíně. Marně ji hledá v Římě, setkají se až během karnevalu ve Florencii. Hermína však ve svém postavení nemá na vybranou. První láska musí ustoupit závazkům a povinnostem. Opouští Itálii a vrací se s manželem do Čech. André Gisserot vstupuje do služeb Habsburků a stává se tajným kurýrem mezi evropskými dvory.

Hermína o Vánocích porodí syna. Nikdy si však nebude jistá, kdo je jeho otcem.

Po lednové popravě Ludvíka VXI. se evropské státy nepříliš nadšeně chystají k válce. Francouzská revoluce vrcholí. V říjnu je popravena královna Marie Antoinetta a ve Francii nastává období Teroru.

Na jaře dalšího roku dostává Hermína zprávu, že se musí ve Francii přihlásit o zbytek rodinného majetku, jinak bude nenávratně ztracen. Přestože ji manžel i přátelé od cesty zrazují, rozhodne se návrat do rodné země riskovat.

Dlouhá cesta

V květnu 1794, v době, která nese oficiální název Teror, se Hermína de Marigny vydává – na naléhání matčina právníka – do Francie, aby zachránila alespoň zbytky rodinného majetku. Brzy si uvědomuje, že podcenila riziko, neboť z bezpečného zázemí v Čechách se situace nezdála tak hrozivá. Když odhalí, že byla do Francie vylákána, je na záchranu už pozdě. Z právníkova syna se vyklube zrádce, Hermína je zatčena a odsouzena k smrti. Ve vězení stráví dlouhé týdny v podmínkách, které si do té doby neuměla ani představit.

Stefanie ve strachu o sestřin život spěchá do Florencie a žádá Andrého Gisserota o pomoc. André se v loňském roce oženil a brzy by se měl stát otcem. Přesto neváhá a okamžitě odjíždí do Francie, aby se pokusil Hermínu zachránit. Díky kontaktům s odpůrci revoluce se mu podaří dostat odsouzenou z vězení. Má být převezena do Paříže, ale její místo ve vězeňském kočáru zaujme společnice Ludvika. Hermína odmítá Ludvičinu oběť a spolu s Andrém a jeho muži následuje vězeňskou eskortu do Paříže.

Přichází sedmadvacátý červenec. Robespierre – zastánce Teroru – je zatčen a popraven. Francouzská revoluce fakticky končí. Brány vězení se otevírají, Ludvika je propuštěna a spolu s Hermínou se vrací do Čech. V hostinci těsně před hranicemi je Hermína poznána bývalým vyšetřovatelem. Život jí zachrání Ludvika, která se postaví do dráhy kulce.

Hermína se rozhodne převézt mrtvou společnici zpět do Čech. Loučí se s André Gisserotem a vůbec netuší, jestli se ještě někdy setkají.

Doma zjišťuje, že v Čechách nemají ani ponětí, co se ve Francii děje. Sama nedokáže mluvit o tom, co musela vytrpět, uzavírá se do sebe a její vztah s manželem i rodinou se postupně ochlazuje.

KAPITOLA I

Hermína si připadala jako zamrzlá v čase.Nejprve to byl jen takový zvláštní nepokoj, dojem, že něco je jinak, než by mělo být. Ale narůstalo to a sílilo, a nakonec ji to svíralo jako příliš těsný plášť. Dusila se. Zamrzla v čase a neměla ani tušení, jak dál. Nebyla už nejmladší, ale zároveň si nepřipadala stará. Střední věk? Minula jí třicítka, byla matkou a manželkou. Většina žen si s těmito dvěma rolemi vystačila až do smrti. Dobře se vdát a mít zdravé děti bylo dosaženou životní metou. Nebo údělem? Jí to nestačilo. Byla z jiného těsta, z jiného prostředí. Na první pohled se život na francouzském a českém venkově zase tak nelišil. Francouzská, česká i rakouská šlechta vedla podobný život a řešila stejné problémy.Ovšem jen do okamžiku, než na scénu vstoupil Napoleon. Muž, který začal měnit dějiny.Často přemýšlela, jaký asi je. Původně korsický uprchlík z velmi skromných poměrů, který se vlastní vůlí vypracoval tak vysoko, aby mu Evropa mohla ležet u nohou. A skutečně mu už nějakou dobu ležela! Jedna její část ho přitom opěvovala a druhá proklínala, neboť jí naháněl strach. Hermína ke své smůle žila v jiné polovině, než kam svým původem patřila. S napětím sledovala, jak Napoleon sbírá na evropských bojištích jedno vítězství za druhým, zatímco Rakousko ustupuje, zuřivě bije na poplach a staví legie, aby se té Krvavé šelmě, Uchvatiteli a Ničiteli starých pořádků mohlo postavit.To byla jména, jimiž ho běžně nazýval tisk. Naivní, ale účinné.

„Musíme ho porazit,“ vykřikovali horlivci v ulicích, „jinak Evropa už nikdy nebude jako dřív!“

Hermína se tomu mohla jen ironicky usmívat. Evropa už nikdy nemohla být jako dřív. S Napoleonem stejně jako bez něj. Čas se nedal vrátit. Stalo se příliš mnoho věcí, které posunuly kolo dějin dopředu. Jestli správným či špatným směrem, ukáže až čas. Naivita většiny protinapoleonských hesel bila do očí, přesto je spousta lidí nadšeně opakovala. A ona byla rodem Francouzka! Chování některých lidí se změnilo tak rychle, že ji to samotnou zaskočilo. Najednou nebylo důležité, že je paní ze Štěpanic, která v této zemi žije řadu let. Byla zase jen Francouzkou, cizinkou ze země, kde vládl Napoleon!

Poprvé to silně pocítila už na podzim roku 1800, kdy spolu s baronkou Chlumskou vyrazily na každoroční cestu do Prahy. Cílem byly jako vždy návštěvy přátel a četných barončiných příbuzných, a pak samozřejmě nákupy. Dámy byly v pražských salonech vždycky nadšeně vítány, teď byla atmosféra o poznání chladnější. Hermína to z čistě lidského (a logického) hlediska nechápala. Nové století sice začalo vyhnáním Rakušanů z Itálie, když je v červnu Napoleon porazil u Marenga, ale to se jí přece vůbec netýkalo. Ano, vnímala, že se v zemi začala konat procesí, na nichž se lidé modlili za odvrácení nepřátelského vpádu, ale co s tím měla společného právě ona? Byla manželkou českého šlechtice, nepatřila k těm, kteří dnes vládli ve Francii.Všichni navíc věděli, že jí tam před pár lety šlo o holý život! Na to, aby se zčistajasna stala nepřítelem, přece nemohlo stačit pouhé místo narození. A už vůbec ne to, že nevěděla, kdo byl Jan Žižka z Trocnova. Ano, i taková maličkost stačila k tomu, aby jí zcela změnila život!

Když se jeho jméno poprvé objevilo v novinách, bezelstně se zeptala, kdo to je. Stalo se tak v Jičíně, v salonu, kde bývala častým hostem a cítila se tam volně a bezpečně. Po jejím dotazu zavládlo hrobové ticho a ona četla odsudek v očích, které ji ještě nedávno obdivovaly. Nakonec se jí dostalo odpovědi, že každý dobrý Čech to jméno zná, neboť Jan Žižka z Trocnova byl velký vojevůdce, který v minulosti ubránil zemi před cizáky. Škoda jen, že se takoví už nerodí! Pochopila, že už nepatří do stejného tábora jako ostatní hosté. Zůstala cizákem.

Tehdy s Jindřichem odešli dřív než obvykle a ona měla silný pocit, že jí manžel vyčlenění ze společnosti zazlívá. Neřekl ani slovo, ale byla jeho ženou už velmi dlouho, dobře věděla, jak uvažuje.

Když se to dověděla baronka Chlumská, jen se sarkasticky zasmála. „Ano, pro Čechy je to znovuobjevený národní hrdina, ale třeba Němci ho považují za nejhoršího lupiče a vraha všech dob.To je ten úhel pohledu. Stejný jako u Napoleona. Pro Francouze je hrdinou, tady ho nazývají Obludou a Netvorem.“

„A čím tedy ten hejtman Žižka skutečně byl?“ zeptala se Hermína, kterou to začalo zajímat.

Baronka pokrčila rameny. „Kdo ví. Nejspíš od obojího trochu, jak to tak v životě bývá. A jak se komu zrovna hodí do krámu,“ dodala posměšně.

Na konci léta už měli všichni jasno v tom, kde by se měla evropská spojenecká vojska Napoleonovi postavit. V salonech se to probíralo do všech podrobností. Názory byly stejně naivní jako jejich hlasatelé – lidé, kteří nikdy v žádné bitvě nebojovali.Velké naděje byly vkládány do současného vojevůdce arcivévody Karla Ludvíka. Byl českým místodržícím, měl aureolu téměř pohádkového prince a jeho jménem byli verbováni dobrovolníci do rakouské armády. Díky němu vznikla i slavná studentská Česko-moravsko-slezská legie. Údajně do ní vstupovali pouze nadšení dobrovolníci, ale Hermína, která to sledovala bez sentimentu většiny společnosti, brzy zjistila, že to není tak úplně pravda. Některým studentům byly přislíbeny nemalé výhody, včetně odpuštění školného, což punc všeobecné dobrovolnosti poněkud snižovalo.Veřejnost rovněž nevěděla, že si legie v zakládající listině vymínila, že může bojovat pouze na souši, což její budoucí nasazení značně omezilo.

Legie s velkou slávou pochodovala z Prahy do Budějovic, všude byla nadšeně vítána a oslavována. Mladí hrdinové jdoucí na smrt! Hermína si nemohla pomoci, od návratu z Francie cítila k patetickým projevům odpor. Nakonec studentská legie nikde nebojovala a po nějaké době byla v Budějovicích v tichosti rozpuštěna.

Hermína se hned po nepříjemnosti s hejtmanem Žižkou zařekla, že se pro příště bude od politiky zcela distancovat. Ve svém salonu tento nepsaný zákon dodržovala velmi energicky, každou začínající debatu na politické téma dokázala elegantně, ale nekompromisně utnout v samém zárodku. Její stálí hosté si zvykli, těch příležitostných citelně ubylo.

„Však byly ty politické řeči už únavné,“ vyjádřila se baronka Chlumská mezi dvěma zívnutími. „Stejně všichni pořád omílají totéž, ačkoli tomu rozumějí asi jako dřevorubec Platónovi.“

Rozvinula se debata o Platónovi a dřevorubcích, při níž si baronka nenápadně schrupla. Poslední dobou usínala ve společnosti stále častěji a Hermína to sledovala s rostoucím znepokojením. Barončina proslulá vitalita se vytrácela rychleji, než by se vzhledem k jejímu věku slušelo.

Hermína mívala stále silnější pocit, že nové století otřáslo všemi jistotami, na nichž stál její dosavadní život. Všechno se měnilo a jen málokterá změna byla k lepšímu. I když změna asi nebylo to pravé slovo, vhodnějším pojmenováním by byla ztráta. Tu první a největší způsobil odchod komorné Alžběty. Neochvějně oddaná služebnice, o níž se bez nadsázky dalo říci, že patří k pilířům rodiny, ji opustila naprosto nečekaně. Žena, kterou zdědila po grand-mère a která ji doprovázela na všech cestách – včetně té nejnebezpečnější v roce devadesát čtyři. Žena, která dokázala uchovat všechna rodinná tajemství a která byla vždycky ochotná položit pro svou paní i život. Nebyla už nejmladší a na cestách občas Hermína zaslechla štiplavou poznámku, že s sebou vozí nejstarší komornou v celém království. Je sice pravdou, že nebyla tak hbitá při vystupování z kočáru nebo vyřizování pochůzek jako mladinké, lehkonohé komorné ostatních dam, zato ale uměla vytvořit dokonalý účes pro všední den i do vysoké společnosti, dobře věděla, jaké barvy její paní sluší a kterým je lépe se vyhnout. Dokázala připravit šaty i šperky pro každou příležitost a vždycky neomylně vycítila, jakou má Hermína náladu – kdy si přeje mluvit, a kdy je lepší mlčet. Občas si v kuchyni postěžovala na přibývající léta, zmínila se, že jí otékají nohy a do schodů se začíná zadýchávat, ale to nebylo považováno za žádnou skutečnou nemoc. Jen za obvyklé obtíže přicházejícího stáří. Ale v jeden horký srpnový den, kdy si nestěžovala vůbec na nic, vyšla ze dveří na rozpálené nádvoří, aby vyřídila kočímu, že má předjet, udělala několik kroků, zapotácela se a padla k zemi mrtvá.

„Srdce jí vypovědělo službu,“ řekl Lorenzo, který byl se Stefanií právě ve Štěpanicích.

„Jen tak se zastavilo?“ zeptala se zaskočená Hermína.

„Spíš, jak to říkají zdejší venkované…“

Chvíli hledal výraz: „Jí puklo.“

S italskou výslovností to znělo podivně a Hermína se pro jistotu zeptala:

„Chcete říci, že zemřela na puklé srdce? Vždyť byla úplně zdravá!“

„Při jejím věku a tělnatosti…“

Rázně pokýval hlavou, aby svým slovům dodal důrazu. „A mimochodem, obávám se, že baronce Chlumské hrozí stejné nebezpečí. Prakticky ve stejném věku a při mnohem větší tělnatosti… Měla byste jí domluvit, Hermíno, aby necestovala v tom největším žáru. Je vždycky rudá jako rak a krev jí na hrdle i na čele tepe tak silně, jako by chtěla prorazit kůži.“

„Toho jsem si nevšimla,“ zamumlala Hermína.

„Mně připadá už léta úplně stejná.“

„Já jsem doktor,“ připomněl jí. „Všímat si takových věcí patří k mému povolání, i když ho už nevykonávám.

Pokoušel jsem se to hraběnce šetrně sdělit, ale nepustila mě ke slovu. Stefanii také ne. Jediný, kdo na ni platí, jste vy.“

„Promluvím s ní,“ slíbila Hermína.

Alžbětě nechala vystrojit krásný pohřeb a odsloužit tři mše, což bylo (pro pouhou komornou) v okolí považováno za rozmařilost. Pokusila se také promluvit s baronkou, ale dopadla stejně jako Lorenzo a Stefanie. Baronka žádné debaty o svém zdraví nepřipustila. Zato se ze všech sil snažila sehnat Hermíně novou komornou a díky ní prošly Štěpanicemi v rychlém sledu čtyři adeptky, z nichž ani jedna nesplňovala Hermíniny nároky.

„Druhou Alžbětu už nenajdeš,“ upozorňovaly ji shodně baronka i Stefanie. „A ty komorné vůbec nebyly špatné. Patřily k tomu nejlepšímu, co se dá narychlo sehnat. A měly skvělá doporučení.“

„Všechny příliš slídily v mém soukromí,“ nedala se Hermína. „A já vůbec netoužím mít ve své blízkosti zvědavé osoby, které vynášejí rodinné věci na veřejnost.“

Nakonec se na ni přece jen usmálo štěstí. Rychtářka Magdaléna z Heřman jí přivedla svou šestnáctiletou dceru Johanku.

„Bude se snažit,“ ujišťovala Hermínu. „Byla na zkušené až v Praze, základy si osvojila u hraběnky Kinské, dokáže učesat cokoli moderního, žádné venkovské lokny, navíc je šikovná švadlena, poradí si nejen s drobnými opravami. Nikdy vám nepřipálí žehličkou šaty a ve dne v noci bude připravená vám sloužit.“

Pro rychtářku Magdalénu měla Hermína odjakživa slabost, nikdy nezapomněla na její vydatnou pomoc po smrti grand-mère. Přijala proto Johanku na zkušební dobu, ale dávno před jejím uplynutím si už byla jistá, že je to ta pravá. Konečně!

Johančin vstup do štěpanické domácnosti usnadnilo i to, že její nejstarší bratr Vojtěch byl učitelem latiny a češtiny hraběcích potomků.

„Vy získáte oddanou duši,“ řekla Magdaléna Hermíně na rozloučenou,„a já budu mít jistotu, že je u vás Johanka v bezpečí před nástrahami světa. To víte, v Praze jsem se třásla strachy, aby jí nepopletl hlavu nějaký mladý hejsek a nepřivedl ji do hanby. Hezká je ažaž.“

V tom měla pravdu. Šestnáctiletá Johanka ostatně vypadala jako její věrná, o pětadvacet let mladší kopie, a rychtářka byla i ve svém věku velice pohledná žena.

Na mladinkou a hbitou komornou si Hermína rychle zvykla. Magdaléna nijak nepřeháněla, Johanka se vyznala v česání i v módě. „Tentokrát jsem měla šťastnou ruku,“ řekla Hermína Jindřichovi, který nelibě nesl předchozí rychlé střídání personálu. „Johanku si nechám natrvalo.“

„Jen abyste si to po dvou týdnech zase nerozmyslela,“ zabručel mrzutě. „Nerad potkávám na chodbách cizí lidi.“

„Johanka přece není cizí, známe ji prakticky od dětských let.“

Obrátil oči v sloup. „Vy vážně předpokládáte, má drahá, že si pamatuji všechny potomky rychtáře z Heřman?“

Znělo to hodně popuzeně a Hermína debatu raději ukončila. Poslední dobou dokázala Jindřicha popudit každá drobnost.

„Je příliš mladá a příliš hezká,“ prohlásila Stefanie, když k ní Hermína poprvé přijela na návštěvu s Johankou jako komornou.„Nebojíš se mít vedle sebe tak mladou a svěží tvář?“

Hermína se jen zasmála. „Ne, taková hloupost mě vůbec nenapadla.“

„Doufám, že Magdalena nečeká, že ji budeš hlídat. To bude hodně nesnadný úkol. Jen se podívej, jak na ní můžou všichni oči nechat. Od lokajů až po jičínského notáře,“ hodila výmluvně hlavou směrem k lenošce před hracím stolkem, kde jako obvykle seděla mužská část společnosti.

Hermína se znovu zasmála. „Nemyslím, že bych něco takového musela dělat. Je to hodná a mravně vedená dívka. Je si vědoma, jak se má v mých službách chovat. A co se týče sedmdesátiletého notáře, opravdu nemám strach, že by z jeho strany došlo k něčemu pohoršujícímu. Jen nech pány, ať se potěší krásou.“

Zcela automaticky přešla z češtiny do rodné řeči, aby mohla použít známé francouzské přísloví: „S krásou je to jako s vůní pečeně. Vzbuzuje chuť, ale jíst se nedá.“

Přes všechno žertování však nebrala Stefaniina slova na lehkou váhu. Nepatřilo sice k povinnostem paní dohlížet na mravnost personálu, ale měla příliš ráda Magdalénu, než aby brala Johanku jako každou jinou komornou. Ale Johanka byla stejně mírná a klidná jako v dětství a nezdálo se, že by si byla vědoma své výjimečné krásy. Hermína proto po nějaké době pustila úvahy o mravnosti z hlavy.

K další změně či spíše ztrátě, kterou přineslo nové století, patřila i ztráta Jindřichovy sestry Žofie, kterou měla Hermína upřímně ráda. Žofie byla vlídná a laskavá osoba provdaná za muže, který s ní v soukromí jednal jako s poslední služkou. I proto se raději zdržovala v bratrově domácnosti a stala se prakticky Hermíninou společnicí. Její matka to nelibě nesla, důrazně nabádala dceru k manželské pokoře a čas od času ji přinutila k odjezdu ze Štěpanic. Silně rozrušená Žofie pak odjížděla i s oběma plačícími dětmi na vlastní panství, aby se hned po matčině odjezdu zase vracela zpět k Hermíně a Jindřichovi.Toho sestřin neutěšený život upřímně trápil, ale zasáhnout nemohl. Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj! Jediné, co mohl v dané situaci dělat, bylo ignorovat matčiny výčitky, že podporuje Žofii v porušování svátosti manželské.

„Moje sestra nalezne dveře mého domu vždycky otevřené!“

Zdálo se, že Žofiin neutěšený život bude stejným způsobem pokračovat ještě dlouhá léta, neboť její despotický manžel se – vzdor nadměrnému pití, hýření a smilstvu – těšil pevnému zdraví. Ale zasáhl osud v podobě takřka biblické. Žofiin manžel při svých nočních výletech jen zřídka využíval kočáru, honosil se dokonalou tělesností a jízda v sedle mu byla milejší než pohodlí. Navíc kočár působil zbytečně nápadně i tam, kde samotný jezdec projel bez povšimnutí. Ne že by urozenému pánu záleželo na tom, jestli se o jeho záletech doví manželka. Ale většina jeho milenek byla vdaná a ani manželé, ani veřejné mínění by tak okázalé pohrdání morálkou netolerovalo. Dekorum se muselo alespoň na oko zachovávat.

Když za dusné letní noci odjížděl od jedné ze svých milenek, zastihla ho bouřka. Rozumný člověk by vyhledal úkryt, ale Žofiin manžel mezi rozumné nepatřil. Pokračoval v cestě s pocitem, že vyzývá živly na souboj, a osud hozenou rukavici zdvihl. Blesk ho zasáhl na dohled od domu, v okamžiku, kdy vyjel na táhlé návrší. Splašený kůň doběhl k zámecké bráně s nakřivo visícím sedlem, na němž „boží posel“ zanechal tmavou stopu. Zpráva šla od úst k ústům rychlostí větru a do Štěpanic dorazila dřív než oficiální list poslaný správcem.

„Považte, kůň nemá jediné škrábnutí,“ křižovali se s hrůzou v očích všichni, kteří se dověděli podrobnosti.„ Zato pán vypadá, jako by mu půlku tváře ožehl oheň.To není samo sebou!“

A tišeji dodávali: „Vypadá, jako by ho označil sám ďábel!“

„To je prst Boží,“ řekla bledá Žofie, když jí to Jindřich přišel oznámit. „Nebe vyslyšelo moje modlitby!“

Pohřeb nebyl příliš okázalý, přesto se ho zúčastnila spousta zvědavců. Většina z nich vypadala, jako když na něco zásadního čeká, a obřad proběhl v dusné a napjaté atmosféře. K velkému zklamání přítomných ale nedošlo k žádným pozoruhodným úkazům ani znamením, a tak venkované odcházeli z pohřbu svého pána notně rozčarovaní.

„Předpokládali, že si čert odnese nebožtíka přímo z kostela,“ řekla Hermína Jindřichovi, když nasedali do kočáru. „Šeptali si o tom tak hlasitě, že občas nebylo slyšet faráře.“

„Hlavně že je to za námi a Žofie je volná,“ řekl, když se vůz rozjel.„Teď může u tebe zůstat, jak jí bude libo. Ani matka už nemá důvod jí cokoli zakazovat.“

Ale všechno nakonec dopadlo jinak. Ušlápnutá, chorobně vyhlížející Žofie po manželově smrti pookřála.

Během několika měsíců zmizela bledost, vychrtlost i zakřiknutost a Hermínina švagrová, držící se odjakživa v pozadí, se stala ozdobou společnosti. Nejen ve Štěpanicích nebo Heřmanech, ale i v Jičíně, a nakonec v Praze.To probralo z letargie baronku Chlumskou, která nemohla odolat příležitosti ke sjednávání nových sňatků. Ještě v době smutku zorganizovala několik „nenápadných“ setkání s vhodnými zájemci a Žofie, k velkému pohoršení své matky, se rozhodla za jednoho z nich provdat.

„Ani ve snu mě nenapadlo, že by se mi něco takového mohlo stát,“ svěřila se Hermíně.„Jako bych ztratila hlavu i srdce. Po třicítce! Jenže mám pocit, že je mi zase osmnáct.“

„Působíte tak,“ zasmála se Hermína. „Moc vám to sluší, Žofie. Užijte si štěstí, dokud ho život nabízí.“

A tak se Žofie, tentokrát s nadějí na laskavější vztah, znovu chystala ke sňatku. Obřad měl proběhnout hned po skončení doby smutku, a nevěsta ji, k nelibosti své matky, nehodlala prodloužit ani o týden.

„Takový spěch je nevhodný,“ kárala hraběnka dceru. „To vaší pověsti rozhodně neprospěje! Navíc ten muž se mi nelíbí! Nehodí se k vám! Vypadá tak…“

Hledala výstižné slovo, až je konečně našla: „Plebejsky!“

To bylo asi to nejhorší, co ve svém postavení mohla o někom stejně urozeném říci.

Ale Žofie ji neposlouchala. Nebylo jí už sedmnáct jako při prvním sňatku, a panického strachu z matky se zbavila ve chvíli, kdy se postavila na vlastní nohy. Nutno podotknout, že ani hraběnka nebyla v plné síle jako kdysi. Před patnácti lety by si s dceřiným odporem zdárně poradila, teď ustoupila, jako by jí docházel dech. A možná jí opravdu docházel. Hermína měla pocit, že Jindřichova matka chřadne, ale nikdo jiný si toho zřejmě nevšiml. Rodinné portréty dokládaly, že hraběnka ze Štěpanic ani v mládí neoplývala bujnými ženskými tvary, s přibývajícím věkem pak vysychala stále víc. Možná to způsobily přísné půsty, jimiž si dokazovala svou zbožnost, možná jed zloby, který kolem sebe šířila. V posledním roce její hubenost dosáhla takového stupně, že na ní šaty doslova visely. Přijížděla sice pravidelně k synovi do Štěpanic, jak byla celý život zvyklá, ale už jen málokdy docházelo k ostrým střetům mezi ní a zbytkem rodiny. Hraběnčina jedovatost se rychle vytrácela spolu s energií.

„Je nemocná,“ tvrdila Hermína Jindřichovi, ale nevěřil jí.

„Jen stárne. Pamatuji si její matku, ve stáří vypadala stejně.“

Nepřesvědčil ji. Baronka Chlumská, které se Hermína se svým podezřením svěřila, měla pro to originální vysvětlení:

„Vždycky byla zlomyslná, nejspíš se snaží umřít, aby Žofii překazila svatbu. Když to stihne před datem obřadu, bude muset Žofie držet další rok smutku. Když farář přimhouří oko, tak jen půl. Ale sama víš, co všechno se může za půl roku stát!“

Tomu se Hermína chtíc nechtíc musela zasmát.

Jindřichova matka zemřela pouhé dva dny po dceřině svatbě, kterou absolvovala s tichým, leč jasně viditelným nesouhlasem. Možná měla baronka Chlumská přece jen pravdu.

K Hermíninu smutku Žofie brzy přesídlila z Jičína do Prahy.Vídaly se málo, nové manželství vedlo švagrovou spíš do Koblence, Lince a Trevíru než do odlehlého panství ve východních Čechách.

Dvě úmrtí v rodině během jediného roku vyvolala u služebnictva tíhnoucího k pověrám jistotu, že brzy zemře někdo třetí.

„Do třetice dobrého i zlého,“ prohlašovala kuchařka. „Dejte na má slova, do roka bude v rodině další funus!“

Když se „kuchyňská moudra“ dostala až nahoru do pokojů panstva, stala se zdrojem nekonečných rozprav.

„Tím myslí mě,“ byla si jistá společnice Amálie,která poslední zimu neustále pokašlávala.„Sama cítím, že už tady dlouho nebudu.“

„Spíš mě,“ přisadila si baronka Chlumská. „Doktor Lorenzo kolem mě neustále krouží a sýčkuje.“

„Nebo to budu já,“ připojila se Stefanie, která trávila ve Štěpanicích většinu léta. V Heřmanech se zdržovala jen nezbytně nutnou dobu, chod zámku i správu majetku nechávali s Lorenzem zcela na bedrech schopného správce Malincota.

„Tohle poslední těhotenství mě úplně zničí. Tak špatně mi ještě nikdy předtím nebylo.“

„Okamžitě toho všechny nechte,“ zlobila se Hermína, „nebo ještě přivoláte nějaké neštěstí. Pokud trváte na trojím opakování, připomínám, že první byla chudera Alžběta.“

„Pochybuji, že by tvá tchyně připustila, abys ji a jejího povedeného zetě házela do jednoho pytle s pouhou komornou.“

„Pro mě byla bližším člověkem než stará hraběnka,“ neudržela se Hermína. „A vy všechny toho sýčkování okamžitě nechte. Pošlu pro Magdalénu, aby Amálii obstarala nějaké lepší bylinky na její kašel, vy, baronko, přestanete jezdit kočárem v největším úpalu a před pátou večerní nebudete pít neředěné víno! Jste po něm v tom vedru rudá jako rak. Ne, nepokoušejte se mě přerušovat, už mě z těch vašich pohřebních řečí brní hlava. A ty,“ obrátila se na sestru, „se nesnaž hledat problémy tam, kde nejsou. Kdyby každá přiváděla děti na svět tak snadno jako ty, neměli by doktoři a porodní báby žádnou práci. A aby bylo, dámy, jasno, od této chvíle zakazuji ve svém salonu veškeré pohřební řeči!“

Výhružně zvedla ukazovák, aby svým slovům dodala větší vážnosti:

„A už nikdy žádné pověry spojené s číslem tři!“

KAPITOLA II

Horké toskánské slunce pronikalo škvírami zavřených okenic a stojatý vzduch v ložnici by se dal krájet. K ochlazení nepomáhaly ani studené zábaly na čelo, ani vějíř, jímž komorná svou paní ovívala. Hraběnka Cecílie Montesano, manželka Ignazia Pigoriniho, se kousala do rtu, ale bolest byla tak silná, že nakonec přece jen nevydržela. Slabé sténání přešlo v silnější a nakonec se změnilo ve výkřiky. Bolest téměř nepomíjela, po sotva patrném ztlumení se opět vracela a Cecílie byla vyčerpaná k smrti. Takhle zatím žádný její porod neprobíhal. Místní porodní bába měla ještě včera bodrý úsměv a pronášela obvyklé povzbudivé fráze, ale po čtyřiadvacetihodinové marné námaze se její úsměv začal vytrácet. Komandovala služky i panskou, pod postel položila nůž, aby rozřízl bolest ve dví, míchala různé čaje a přikládala léčivé byliny na břicho, ale porod přesto nepostupoval.

Cecíliin manžel Ignazio sledoval utrpení své ženy s narůstajícím neklidem, a nakonec jí oznámil, že osobně zajede pro doktora. Cecílie zprvu nesouhlasila, porody byly vždycky záležitostí zkušené porodní báby, jíž se doktoři do řemesla obvykle nepletli. Ale když i porodní bába začala vypadat nejistě a vyplašeně, rozhodla se Cecílie porušit tradici a lékaře přece jen povolat.

Na zámek odjakživa dojížděl starý doktor Gianni, který léčil už třetí generaci hrabat z Montesana. Jeho osvědčenými službami pohrdla pouze Stefanie, však víme kvůli komu. Při vzpomínce na nevlastního bratra zkřivila Cecílie rty. Bastard Lorenzo! Jaký to výsměch. Zplodil se Stefanií syna. Vlastně syny. Bůhví kolik už jich je. Zatímco jí po šesti dcerách nezbývá nic jiného, než doufat, že se to posedmé podaří. Neboť rodinný zákon je neúprosný a stále nadřazený obecnému právu, ať už si ten francouzský Uchvatitel prosazuje, co chce. Veškerý majetek dědí syn. Pokud zámecká paní syna neporodí, majetek přejde na dalšího mužského dědice v přímé linii. A posledním přímým dědicem je právě Lorenzo. Otcův bastard, kterého musela po létech nenávisti vzít na milost, neboť jí zachránil majetek! Nádavkem jí umožnil sňatek s milovaným mužem, nakonec našel i strýcem Mateem ukradené peníze! Jiný na jeho místě by si je nechal a zařídil si lepší budoucnost. Vždyť o nich neměl nikdo ani tušení. Ovšem Lorenzo takový nebyl. Všechny je odevzdal jí jako právoplatné dědičce. Díky tomu se s ním tenkrát smířila a uznala, že i z bastarda může vyrůst slušný člověk. Ale za bratra ho nikdy nepřijala. Na papíře možná, ale v hloubi duše pro ni zůstal bastardem, i kdyby mu velkovévoda udělil titul třeba desetkrát. Ne, ona nikdy nezapomene na léta, kdy ho nenáviděla. A také nikdy neodpustí Stefanii, že se za něj provdala. Pořád to cítila jako zradu na mrtvém Marcelovi, jediném bratrovi hodném toho jména.A vůbec! Kdoví jak to tenkrát bylo. Jak to, že ti dva v sobě tak rychle našli zalíbení? A proč si, proboha, ze všech mužů na světě musela Stefanie vybrat právě jeho. Na výjimečnou podobu, která to údajně zavinila, Cecílie nikdy nevěřila. Ona nic takového neviděla a vidět ani nechtěla.

Po Stefaniině odjezdu jí dalo spoustu práce usmířit starého doktora Gianniho, aby zase začal dojíždět na zámek. Nic jiného jí ostatně nezbývalo, nový mladý doktor se usadil příliš daleko, a navíc se netajil sympatiemi k Lorenzovi. Vlastně neměla na výběr.

Bolesti se stupňovaly a Cecílie přestala vnímat čas, neboť se změnil v nekonečno. Bolavé, drásající a neustávající. Bolest jí odčerpávala sílu a zatemňovala myšlení, už si nedokázala vzpomenout, jak dlouho tu leží, jestli je den nebo noc, protože každý další stah rozsvítil ostré, bodavé světlo i pod zavřenými víčky. Občas vnímala hlasy, jejichž úzkostný tón postupně přerůstal do paniky. Kolem jejího lůžka se vznášel pach smrti. Cítila ho, stejně jako ho cítilo služebnictvo. V zoufalství začala volat Ignazia a služky se ji nejistými hlasy snažily uklidnit:

„Hned tu bude, paní. Hned se vrátí i s doktorem. Už bude dobře…“

Pudově tušila, že dobře nebude, ale začínalo jí to být jedno, teď potřebovala Ignaziovu blízkost a životní sílu. Když se vrátil, stačilo jí, že slyší jeho hlas, neotevřela oči, protože i světlo jí působilo utrpení, jen vztáhla ruku a on ji pevně uchopil a ze všech sil stiskl, takže na okamžik přehlušil i drásavou bolest v břiše. Ale zabralo to jen na chvíli, bolest se vzápětí vrátila provázena doktorovým naléhavým doporučením:

„Měl byste poslat pro kněze, pane.“

Ignazio zareagoval prudce a nesmlouvavě:

„Neuštval jsem koně jen proto, abych poslouchal podobné poraženecké řeči. Ještě jste nic neudělal a už to vzdáváte!“

„Nic nevzdávám, pane, ale nevypadá to dobře.“

„Ano, to vím. Proto jsem jel pro vás.Tak už, proboha, něco dělejte!“

„Dobrá. Ale vy byste u toho neměl být, pane.“

„Ne, zůstanu.“

Znělo to pevně a odhodlaně.

„Dítě musí co nejrychleji ven. Ale i tak…“

„Dělejte, co je třeba.“

„Musím použít kleště.“

„Už jsem vám řekl: Dělejte, co je třeba, a nenechávejte ji tak strašně trpět!“

„To je ženský úděl…“ začal doktor, ale Ignazio ho ostře přerušil. „Nepoučujte mě! Dělejte!“

Cecílie pevně uchopila jeho ruku, ale tentokrát ani stisk nepomohl. Bolest byla tak strašlivá, že ztratila vědomí.

Do života jí vrátilo šumění krve v uších. Bylo tak silné, že přehlušilo i vzrušené hlasy kolem postele. Slyšela je, ale slovům nerozuměla. Šumění se stupňovalo, krev jí pulzovala ve spáncích a všechno kolem se točilo, jako by plula po vodě. Cítila, že leží hlavou dolů, a to znamenalo, že zvedli postel v nohách. Věděla, že nohy postele se zvedají v případě, že je nutné zastavit krvácení. Pokusila se otevřít oči, ale zrak měla tak slabý, že místo postav viděla jen rozmazané stíny. Jeden jí připadal větší než ostatní – obrovský a celý v černém. Do nosu ji uhodila vůně kadidla. Farář. Tlustý farář ze vsi. Poslali pro faráře, aby jí dal poslední pomazání. Umírala? Ale umírání zdaleka nebylo tak důležité, jako dítě. Dítě, k němuž se upíraly všechny naděje. Teprve v té chvíli si uvědomila, že už necítí bolest. Utrpení skončilo!

Rukou si přejela po břiše. Bylo prázdné. Dítě bylo venku, ale přesto neslyšela žádný pláč. Zmocnil se jí děs. Je možné, že její dítě zemřelo? Že syn, do něhož vkládala tolik nadějí, se narodil mrtvý?

„Kde je?“ zeptala se slabým hlasem. „Kde je můj syn?“

Šum kolem postele naráz utichl.

„Kde je můj syn?“ opakovala. Do hlasu jí prosáklo zděšení. „Žije?“

„Ano, paní,“ odpověděla porodní bába rychle. „Dítě žije. Dalo nám spoustu práce ho vzkřísit, ale žije.“

„A je to syn, že?“ zeptala se sotva slyšitelně. Vždyť to bylo to jediné, na čem záleželo. „Řekněte mi, že je to syn!“

„Ach madam,“ začala porodní bába, ale Ignazio ji prudce odstrčil, poklekl vedle postele, pevně stiskl Cecíliinu tápající ruku a sklonil se tak nízko, že cítila jeho tvář na své.

„Ano je, moje milá. Je to syn!“

„Díky bohu!“

Na Cecíliině tváři se objevil šťastný úsměv. Tak dlouho na ta slova čekala. Syn! Konečně syn!

Nevnímala pobouřené hlasy v pozadí, soustředila se jen na to podstatné. Porodila syna!

Šumění v hlavě opět zesílilo, ruka svírající Ignaziovu dlaň povolila stisk.

„Je nejvyšší čas,“ řekl farář za Ignaziovými zády.

Znělo to naléhavě.

„Ale ona přece nemůže…“ hlesl zámecký pán rozechvěle.

„Odchází a není v lidských silách ji zadržet. Jestli budete ještě chvíli otálet, zemře v hříchu!“

„To neříkejte,“ vybuchl Ignazio. Všechna jeho bezmocnost se soustředila do rozhořčeného výkřiku: „Jak by mohla zemřít v hříchu! Žila jako světice! Sám to nejlépe víte!“

„Ale Bůh ji povolává a ona má už jen velmi málo času, aby přijala svátost…“

„Musí být přece nějaká naděje!“

„Ano, naděje na život věčný, jenže vy jste obtížil její i své svědomí hříchem lži!“

„Mlčte, proboha!“

„I umírající má právo na pravdu!“

Ignazio pustil Cecíliinu ruku, vyskočil a chytil tlustého faráře pod krkem.

„Kašlu vám na takové právo,“ sykl mu zblízka do tváře.„K čemu by jí asi tak byla ta vaše pravda? Nechci, aby odešla se zoufalstvím v srdci. Já si ten hřích zodpovím. Pokud musí umřít, ať umře šťastná!“

Cecílie vnímala rozrušené hlasy, ale slovům nerozuměla. Síly ji rychle opouštěly. V pozadí slyšela pláč služebných, do něhož se mísily hlasité modlitby.Tělo měla lehoučké, jen se vznést. Nic ji nebolelo. Na čele cítila dotek farářova prstu namočeného ve svatém oleji. Poslední pomazání…

Ignazio znovu poklekl vedle postele, přiblížil svou tvář k její a oběma rukama sevřel chladnoucí dlaň.

„Jsem u tebe, moje drahá.“

Cecíliinu tvář ozářil drobný úsměv. „Povedlo se mi to, Ignazio. Budeš žít s našimi dětmi na Bianco Torrente a nebudeš mě muset proklínat, že jsem vás připravila o budoucnost.“

„Nemluv tak, Cecílie, prosím. Chci tu žít hlavně s tebou. Zůstaň…“

„Chci vidět svého syna,“ zašeptala naléhavě. „Chci ho vidět!“

Porodní bába s uhýbajícíma očima přinesla umyté a zavinuté dítě. Tvář mělo svraštělou a fialovou, na zhmožděné a oteklé hlavičce se rýsovaly stopy kleští. Vypadalo velmi uboze, ale Cecílie nic z toho nevnímala. Pro ni bylo životním triumfem.

„Je tak krásný,“ zašeptala.

„Je,“ souhlasil rychle.

„Odpusť,“ vydechla. „Odpusť, že ho budeš muset vychovat sám. Budu se za vás modlit…“

Na tváři cítila vlhko a napadlo ji, že ještě nikdy neviděla Ignazia plakat. Až dnes.

„Vzpomínej na mě v dobrém… Teď otcův bastard nezdědí náš majetek! Nezdědí vůbec nic…“

S odcházejícím vědomím ji zaskočila myšlenka, že kdyby tu Lorenzo dnes byl, možná by nemusela zemřít. Adélu tenkrát taky zachránil! Jeho léčení bylo mnohem účinnější než to, s nímž si vystačil starý doktor Giani…

Ignaziovy slzy jí chladily rozpálenou tvář. Ráda by mu řekla, že byl pro ni tím nejdůležitějším člověkem v životě hned po Marcelovi, ale na to už jí nestačily síly.Trhavý dech byl stále mělčí, až se vytratil docela.

„Zemřela,“ řekl doktor za Ignaziovými zády. Když se nedočkal odpovědi, zopakoval to hlasitěji.

„Jděte pryč!“ okřikl ho Ignazio. „Jděte všichni! Chci s ní být sám!“

Porodní bába vyvedla plačící služky z ložnice, uražený doktor šel hned za ní, jen farář otálel.

„Vy taky, důstojnosti!“

„Půjdu rád,“ odtušil farář studeně. Dobře věděl, že to nedůstojné držení pod krkem otřáslo v očích přihlížejících jeho postavením, a to nehodlal signoru Pigorinimu jen tak zapomenout.

„Čekám jen na vaše rozhodnutí, zda hodláte pokřtít to ubohé stvoření ještě dnes. Beztoho vypadá, že má života pomálu.“

„Ano, pokřtěte ji,“ změkl Ignazio.

Farář se dál mračil na něj i na tiché dítě ležící v kolébce vedle postele. „Jaké jméno jste jí vybral?“

Ignazio neváhal ani okamžik. „Cecílie.“

Farář schoval olej a vytáhl svěcenou vodu. „Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého…“