Jan Bauer

SMRT NA KARLŠTEJNĚ

Detektivní román z doby vlády Václava IV.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7847-3  (epub)

ISBN 978-80-243-7848-0  (mobi)

Prolog

Doba na počátku 15. století byla v Čechách plná zvratů a dramatických událostí. V neklidných časech, kdy zemi nevládla pevná královská ruka, se více než kdy jindy dařilo padouchům všeho druhu. Našli se však stateční a poctiví muži, kteří jim dokázali čelit a odhalovat jejich zločiny. Mezi ně patřil také Jakub Protiva z Protivce, rychtář Nového Města pražského. O svůj post sice zásahem jednoho z důvěrníků českého krále Václava IV. přišel, ale když později pomohl osvobodit panovníka ze zajetí, byl pověřen úřadem mnohem vyšším. Vděčný král ho jmenoval pomocníkem královského sudího. V této funkci měl objasňovat zvláště závažné trestné činy a chytat vrahy, násilníky, lapky, padělatele, podvodníky, jedním slovem zloduchy. A stejně jako na Novém Městě mu opět pomáhal důvtipný františkánský mnich Blasius. Tentokrát však oba obhájci práva a spravedlnosti stanuli před mimořádně obtížným případem. Stal se na nejposvátnějším z českých hradů, na královském hradě Karlštejně, vybudovaném císařem a králem Karlem IV. blahé paměti jako pokladnice pro říšské korunovační klenoty.

I

„Vítejte na hradě Karlštejně, vzácní páni!“ Karlštejnský purkrabí Kuneš z Olbramovic roztáhl ruce, jako by chtěl všechny příchozí přivinout na svou širokou hruď.

Královský podkomoří Ota z Bergova po něm šlehl nepříliš vlídným pohledem. Bylo znát, že mu Kunešova zjevně předstíraná srdečnost není právě po chuti. To nejvyšší purkrabí pražský Čeněk z Vartemberka naopak vyloudil na své pohledné tváři, lemované světlehnědými vlnitými vlasy a vousy, vlídný úsměv. Královský mincmistr Petr Zmrzlík ze Svojšína právě namáhavě sesedal z koně. Kdyby ho sluha nepodržel, patrně by před někdejším císařským palácem upadl na hrbolatou dlažbu. Cítil, jak ho nepříjemně bolí obě kolena, a cestou sem na Karlštejn se k tomu přidal i z tvrdého sedla otlučený zadek. Pomocník karlštejnského purkrabího Matouš ze Skalky, mládenec s rozježenými vlasy barvy mokré slámy, se nad jeho klopýtnutím škodolibě pousmál. Samozřejmě tak, aby si toho nikdo nevšiml.

„Přijede král?“ staral se Bohuslav ze Švamberka, popravce plzeňského kraje, podsaditý chlapík s elegantní bradkou podle poslední módy. Měl na sobě vypasovaný červený kabátec s vycpanými rameny a jedna nohavice jeho úzkých kalhot byla zelená, kdežto druhá jasně žlutá.

„Kdepak,“ odvětil Jindřich Lefl z Lažan, další z členů královské rady, která se na Karlštejn sjížděla ke svému jednání. „Jeho Milost nemá tento slavný hrad právě v oblibě. Vždyť před časem tu jeden z jeho loveckých psů, které si brával do postele, zadávil jeho první choť královnu Johanku…“

„Pokud mě neklame paměť, král Václav pro ni tehdy ani příliš netruchlil,“ ušklíbl se Sezima z Ústí, další ze vznešených českých šlechticů.

„Tady na Karlštejně tekla krev častěji, než bývá zdrávo. Nezapomeňte, vzácní páni, na vraždy králových rádců Purkarta Strnada z Janovic, Štěpána z Opočna, Štěpána z Martinic a Markolta z Vrutice. Došlo k nim už asi před tuctem let přímo tady na zasedání královské rady,“ připomněl Kuneš z Olbramovic. „Když to králi Václavovi oznámili, ani nepípnul a klidně se smířil s tím, co mu namluvil kníže Bolek Opavský. Že prý se jednalo o spiklence.“ Karlštejnský purkrabí se pobaveně rozesmál, jako by se mu povedl zvláště dobrý vtip.

„Však to také spiklenci byli,“ temně zahučel Ota z Bergova a tvář mu zbrunátněla hněvem.

„Doufám, že nám nic podobného nehrozí,“ opatrně utrousil Ctibor Berka z Dubé a bezděčně se při tom dotkl jílce svého meče. Rozhodně nepatřil mezi přítomnými k těm odvážnějším, zpravidla se při zmínce o něčí vraždě hned vylekal, jako by se ho přímo dotýkala.

„Buďte bez obav, pane Ctibore, cožpak nevidíte, co tu máme královských zbrojnošů? Samí urostlí chlapci!“ Kuneš mávnutím ruky ukázal na postávající ozbrojené muže v plechových kloboucích a červenobílých kabátcích. Hned poté se otočil ke svému pomocníkovi Matoušovi a cosi mu pošeptal do ucha. Mladík přikývl a zmizel v paláci.

„Jen aby sem znenadání nevpadl sám král Václav,“ znovu se ozval Ctibor Berka z Dubé s obavami v hlase. „Beztak nás podezírá, že se za jeho zády bratříčkujeme s jeho bratrem, uherským králem Zikmundem.“

„Nechte toho, vzácní páni,“ uklidňoval přítomné Čeněk z Vartemberka. „Zikmund má právě dost starostí v Uhrách a král Václav raději tráví čas na svém oblíbeném hradě Točníku. Pokud vím, chystá se právě na hon, který pro něho připravuje jeho věrný lovčí Jíra z Roztok.“

„Pěkný pazneht,“ nenávistně utrousil na Jírovu adresu Petr Zmrzlík. Stále ho ještě bolel omlácený zadek.

„Král měl v oblibě i horší panáčky,“ přisadil si Jindřich Lefl. „Jen vzpomeňte na toho povýšence Zikmunda Hulera. Když přitáhl odněkud z Chebu, ještě ani nebyl erbovním pánem, zato v intrikách a zlodějnách se vyznal náramně.“

„Naštěstí skončil katovým mečem. Někdy se boží spravedlnost přece jen prosadí,“ připomněl Bohuslav ze Švamberka a hned dodal: „Slyšel jsem, že prý dorazí i králův bratránek, moravský markrabě Jošt. Víte o tom někdo něco?“

„Každopádně je pan Jošt v Praze. Ale nevím, má-li v úmyslu poctít svou přítomností naše zasedání,“ ozval se až dosud mlčící Janek Sádlo z Kostelce.

„Kdyby se nedostavil, mám oprávnění ho jako moravský zemský hejtman zastupovat,“ připomenul se hlubokým, sebevědomým hlasem Lacek z Kravař, už starší prošedivělý muž s mohutným plnovousem, a zamával při tom složeným pergamenem s červenou pečetí.

Mezitím členové královské rady vystoupali po kamenném schodišti až do prvního podlaží někdejšího císařského paláce, kde byl v bývalé audienční síni, vyzdobené rodokmenem Karla IV. a celého lucemburského rodu, připraven bohatě prostřený stůl, na němž pozvané panstvo čekaly na stříbrných talířích vybrané lahůdky. Však kolem stěn už číhavě postávali číšníci, stejně jako zbrojnoši oblečení do úzkých červenobílých kabátců. Třebaže byl ještě den, v těžkých bronzových svícnech hořely svíčky a také v krbu plápolal oheň.

„Vzácní páni,“ velkoryse máchl rukou purkrabí Kuneš. „Jezte a pijte podle chuti, co hrdlo ráčí,“ vyzval všechny přítomné a očima zkontroloval Matouše ze Skalky, zda dohlíží na číšníky.

„Jaké se podává víno?“ staral se Ota z Bergova. „Ty kyselé patoky z hroznů sbíraných kolem měst pražských nemám rád.“

„Nebojte se, pane z Bergova, králův bratr Zikmund zásobil Karlštejn skvělým uherským vínem,“ pochlubil se Kuneš. „A pro mlsné jazyky tu máme i rýnské nebo víno z arcibiskupských sklepů v Roudnici.“

„Zdá se, že se nás pan Albík rozhodl léčit,“ usmál se Vartemberk v narážce na to, že po útěku minulého arcibiskupa Zbyňka Zajíce z Hazmburka do Prešpurku se jeho nástupcem v čele arcidiecéze stal králův osobní lékař Zikmund Albík z Uničova. A právě on proslul spiskem o léčivých účincích vína.

„Nejdřív bych si dal to uherské,“ zahřímal na celou síň Lacek z Kravař.

„Jak je ctěná libost. Panu moravskému zemskému hejtmanovi rádi vyhovíme,“ usmál se purkrabí Kuneš a na jeho pokyn přispěchali číšníci s měděnými konvicemi, aby lahodným mokem naplnili poháry ze zelenavého skla. Všichni členové královské rady se hřmotem odstrkovaných židlí usedali kolem stolu.

„Nuže, pozvedněme číše na zdar našeho jednání a rozkvět království!“ zvolal karlštejnský purkrabí jako hostitel, ale Vartemberk ho zarazil.

„Jakýpak rozkvět? Když jsem odjížděl z měst pražských, pěkně to tam vřelo. Vyslanci falešného papeže Jana XXIII. prodávají odpustky, aby měl ten ďáblův zplozenec peníze na válku s neapolským králem, a nebýt městských biřiců, lidé by je ve vzteku doslova utloukli.“

„To ten Hus všechny rozeštval!“ zvolal Ota z Bergova, který se nikdy netajil odporem vůči betlémskému kazateli.

„Nedotýkej se, pane z Bergova, milého mistra Jana!“ rozhořčeně vzkřiknul Janek Sádlo. „Je to vpravdě svatý muž. I Její Milost královna Žofie navštěvuje jeho kázání a všemožně ho povzbuzuje.“

„Dost, vzácní páni, zanechte svárů a zachovejte chladné hlavy,“ mírnil počínající hádku karlštejnský purkrabí. Byl si dobře vědom, že v královské radě mají momentálně Husovi příznivci většinu, a nebylo by dobré postavit hned od počátku obě strany proti sobě. „Celé království od nás očekává moudrá a uvážlivá rozhodnutí.“

„Moje řeč,“ souhlasně pokyvoval hlavou Ctibor Berka z Dubé a máčel ve víně své světlé kníry.

Až dosud usměvavý Vartemberk se na něj zamračil. Ani on nechtěl nechat Otův výpad proti Husovi bez odpovědi, ale jen skutečnost, že jako nejvyšší pražský purkrabí měl mezi přítomnými nejvyšší postavení, ho vedla k umírněnosti. Věděl, že pánové by si už nejraději rozdělovali prebendy a majetky. A každý z přítomných členů královské rady, uvážlivého pana z Kravař z toho nevyjímaje, by si chtěl ukrojit ten největší krajíc. Země bez silného vládce se přitom zmítala ve zmatcích. Král Václav IV. byl slabý, líný rozhodovat, a navíc většinou opilý. Občas u něho sice propukly záchvaty hněvu, kdy by chtěl trestat bez výběru, ale s vládnutím to nemělo co dělat.

Sám Vartemberk těžil z poručnictví nad nezletilým Oldřichem z Rožmberka, vlastníkem největšího panství v Čechách. Právě to a také přízeň královny Žofie mu usnadňovaly jeho společenský vzestup. Nyní však při svém postavení musel, ať se mu to zamlouvalo, nebo ne, být zadobře s každým. Dokonce i s panem Ctiborem, byť ho ze srdce nesnášel. A to navzdory tomu, že Berkové z Dubé patřili v severních Čechách k jeho sousedům a oba rody byly několikrát přes manželky spřízněné. Nejvyšší purkrabí pražský hrábl do talíře, uchopil kus příjemně vonící pečeně a s chutí se do ní zakousl. Pana Ctibora ať vezme klidně ďas.

Když už byla hostina v plném proudu, talíře se vyprazdňovaly, lovečtí psi – které tu navzdory někdejší smutné události i nadále chovali – se pod stolem rvali o odhozené kosti a číšníci přinášeli nové konvice, naplněné tentokrát arcibiskupským vínem, zvolal rozkurážený Bohuslav ze Švamberka: „Purkrabí, půjdeme se po jídle pomodlit do kostela Panny Marie, nebo máš pro nás nachystané jiné překvapení?“

„Správná otázka,“ souhlasil Lacek z Kravař a otřel si dlaní mastné vousy.

„Vzácní páni, když to na mne neprozradíte zdejším kanovníkům,“ začal purkrabí Kuneš opatrně, „tak se vám mohu svěřit, že jsem myslel na vaše potěšení.“

Vzápětí povstal a zatleskal. Hned poté vběhlo do někdejší audienční síně asi tucet spoře oděných hudebnic a tanečnic a pod trámovým stropem se rozezněly píšťaly a bubínky. Skoro všichni přítomní šlechtici povstali, aby lépe viděli na tu podívanou. Však také bylo na co se dívat. Tančící a hrající krasavice měly na sobě rozstřižené barevné suknice, takže jim při tanečním reji byla co chvíli vidět i bělostná stehna a oválné výstřihy odhalovaly ramena a zvýrazňovaly i to, co většinou bývá mužským očím skryto. Vlasy pak nebyly zakryty rouškami nebo šlojíři, jak by se slušelo, ale ty mladé hanebnice tančily s nepokrytými hlavami, nepočítaje zelené vínky, které si nasadily některé z nich, jako by byly ještě panny.

Kuneš se naklonil k Vartemberkovi a cosi mu pošeptal do ucha. Nejvyšší purkrabí pražský rázem roztáhl obličej do širokého úsměvu, vstal od stolu a dvorně uchopil jednu z tanečnic za ruku. Během chvíle už spolu ruku v ruce vířili po síni, doprovázeni pískáním a bubnováním.

Ani Ota z Bergova, třebas mu táhlo na padesátku, nezůstal sedět a vybral si další z tanečnic. Stejně tak nelenil Bohuslav ze Švamberka či jindy proti nemravnostem brojící Janek Sádlo. Královský mincmistr Petr Zmrzlík zapomněl na bolavá kolena a otlačený zadek a také se přidal k tančícím. Spory mezi příznivci a odpůrci Jana Husa byly rázem zapomenuty, byť betlémský kazatel, kdyby to křepčení spatřil, svolával by na ty hříšníky věčné zatracení. Ale jak známo, co oko nevidí, srdce nebolí a čeští páni byli v tom zajedno, že ženská krása se nemá nechat odkvétat bez užitku.

II

„Jak ti říkají?“ zeptal se Čeněk z Vartemberka své tanečnice, když s ní zmizel v jedné z ložnic pro vznešené hosty. Byla osvětlena bronzovým trojramenným svícnem a kromě širokého lože s jasně červeným sametovým baldachýnem zde nebylo zbytečně mnoho dalšího nábytku. Stěny zdobily barevné tapisérie s biblickými výjevy. Zvláště pěkně byla vyvedena pramáti Eva, která svému partnerovi Adamovi právě ladným gestem nabízela jablko ze stromu poznání. Oba byli nazí, jen jejich intimní místa zakryl neznámý umělec listy. To Vartemberk a jeho společnice se rozhodně nezakrývali.

„Jsem pokřtěná jako Vilemína, ale říkají mi prostě Mína,“ svěřila se asi osmnáctiletá hnědovláska s modrýma očima a líně protáhla své bělostné, dobře tvarované tělo.

„Jak se jmenuji já, asi víš, co?“

„Jste nejvyšší purkrabí pražský, pane z Vartemberka,“ uctivě pípla dívka.

„Přece mi nebudeš říkat pane z Vartemberka, když spolu ležíme na posteli,“ usmál se na ni purkrabí.

„Když já si netroufám,“ zarděla se Mína a tázavě se na svého spolunocležníka podívala.

„Jít se mnou na lože sis troufala, ne?“

„To je něco jiného. Pan Kuneš z Olbramovic nám nařídil, že máme pánům ve všem vyhovět.“

„Aha,“ usmál se Vartemberk, pravou rukou si podepřel hlavu a levou zálibně polaskal Mínina malá, ale pevná ňadra. „Ty nejsi obyčejná nevěstka, viď?“

„Ne, pane z Vartemberka.“

„Už nechej toho pána, teď v noci jsem pro tebe jen Čeněk. Raději mi pověz něco o sobě.“

„Moc toho není,“ povzdechla si dívka a úporně přemýšlela, zda by neměla zakrýt svou nahotu. „Rodiče mě chtěli dát do kláštera, a tak jsem raději utekla s komedianty.“

„Čím je tvůj otec?“

„Prosím, platnéřský mistr a konšel Nového Města pražského. Jmenuje se…“ V té chvíli si Mína položila dlaň na ústa v obavě, aby snad svému otci nezpůsobila nějaké problémy. Už takhle mu jich nadělala dost.

„Nemusíš se stydět. Já tvému otci neprozradím, co nyní děláš, byť je to zřejmě čestný a bohabojný muž,“ usmál se Vartemberk. „Raději mi pověz, proč se oddáváš cizím mužům.“

„Nejdu s každým, pane. Nejsem nějaká kurva, jak si leckdo myslí,“ bránila se Mína.

„Však jsem ti přece řekl, že tě nepovažuji za obyčejnou nevěstku. Nemusíš se přede mnou obhajovat.“

„Jste laskavý, pane…“ Dívka se odmlčela a po chvíli váhání se opravila: „Čeňku.“

Nejvyšší purkrabí ji přivinul k sobě a cítil, jako ho její tělo vzrušuje.

„Vidíš, jak ti to jde! Už mi říkáš Čeňku.“ Než mu stačila odpovědět, dlouhým, vášnivým polibkem jí uzavřel ústa.

Když pak zase leželi vedle sebe a svíčky ve svícnu pomalu dohasínaly, osmělila se Vilemína nejvyššímu purkrabímu pražskému dokonce tykat. „Čeňku, řekni mi, co je pravdy na tom, že na Karlštejn nesmějí ženy?“

Vartemberk se hlasitě rozesmál. „Jak jsi na to přišla?“

„Říká se to… Byla jsem zvědavá, a proto jsem kývla na pozvání karlštejnského purkrabího pana Kuneše a jeho pomocníka Matouše.“

„Myslíš, že by tě Kuneš zval sem na hrad, kdyby sem ženy nesměly?“

„Já nevím. Jen se ptám.“

„Míno, všechny ty povídačky jsou hloupost. Když císař Karel IV. blahé paměti zakládal karlštejnskou kapitulu, uvedl v zakládací listině, že ve věži s kaplí svatého Kříže, to je ta nejvyšší, není nikomu dovoleno spát nebo ležet s nějakou ženou, ba ani se svou řádnou manželkou. Jenže ta věž je vlastně kostelem a nikoho nenapadne v chrámu Páně šoustat, že?“

„To ne. To by byl strašný hřích a ti dva by pak dozajista neušli pekelným plamenům.“

„Tak vidíš. A hloupí lidé ten zákaz vztáhli na celý Karlštejn.“

„Aha, tak je to,“ zamumlala Mína a zamyšleně se zahleděla do baldachýnu nad svou hlavou.

Čeněk z Vartemberka samozřejmě neměl ani ponětí o tom, že kdysi posvátné prostory kaple svatého Kříže zneuctil sám král Václav IV., když se tu na dlažbě před očima světců, vymalovaných mistrem Theodorikem, vesele pelešil s hraběnkou Terezou Hunyady, která ve skutečnosti byla špehem jeho mladšího bratra Zikmunda. Jenže to už bylo dávno a sami karlštejnští kanovníci o takovém strašném hříchu raději mlčeli.

Právě mlčení pomáhá vymazávat strašné činy z lidské paměti. Ostatně v tomto případě nespadlo jablko příliš daleko od stromu. Vždyť Václavův otec císař a král Karel IV. blahé paměti zplodil přímo v papežském paláci v Avignonu, tedy v místě jistě posvátném, hned dva levobočky. Jednoho mu o třináct let později představili v Paříži na hostině u francouzského krále Karla V. jako Viléma, o tom druhém se nikdy nedozvěděl. Zemřel spolu s matkou pár dní po svém narození.

Vilemína už málem usínala, když odkudsi zvenku zazněl vzdálený výkřik, nebo přesněji skřek.

„Co to bylo?“ lekla se.

„Nejspíš nějaký dravý pták,“ usoudil Vartemberk a lehce pohladil dívku po ňadrech.

III

Nejníže položenou věží Karlštejna byla věž zvaná Studniční. Chránila studnu, která vlastně ani studnou nebyla. Byla hluboká zhruba 45 sáhů a vodu do ní z blízkého potoka přiváděla štola proražená kutnohorskými havíři, které k tomu úkolu povolal císař a král Karel IV. Že studna není opravdová studna, bylo předmětem přísně střeženého tajemství, protože v případě obléhání by nepřátelům stačilo otrávit vodu Mořinského potoka, aby rázem zcela ochromili obránce hradu.

Voda se ze studny nabírala těžkým, plechem pobitým okovem, který se spouštěl a vtahoval nahoru pomocí velkého šlapacího kola, jakéhosi obřího rumpálu na lidský pohon. Dva čeledíni či sluhové vstoupili každé ráno do tohoto kola a svým šlapáním ho uváděli do pohybu. Nabranou vodu pak roznášeli do hradní kuchyně, do lázně a také do nedaleké prádelny. Většinou jim to zabralo celé dopoledne, ale panstvo se tu dobu bez vody klidně obešlo a žízeň beztak zahánělo pivem nebo vínem.

To ráno po hostině uspořádané karlštejnským purkrabím Kunešem z Olbramovic pro pozvané členy královské rady měli u studny službu sluhové Šimon a Martin, asi dvacetiletí mládenci věčně remcající na svoji otrockou práci, ale na druhou stranu vděční, že mohou pracovat právě v královských službách. A to znamenalo hodně, protože jim nikdy nehrozil hlad, a ještě mohli z vydělané mzdy podporovat svoje rodiny.

„Dneska bych nejraději spal až do oběda,“ stýskal si Šimon, když se svým druhem šlapal v kole, aby vytáhli na laně zavěšený okov.

„To se nedivím, když jsi celou noc prošoustal s Běličkou,“ ušklíbl se Martin.

„Právě že ne,“ odbyl přítelovu poznámku Šimon. „Ta mazaná kuchtička nechtěla o milování ani slyšet. Prý až po svatbě, dřív že mi nedá.“

„To ji asi navedl kaplan Bartoloměj. Ještě nám ten zatracený flanďák zkazí všechnu radost ze života. Líbali jste se alespoň?“

„Co je ti po tom!“ odrazil Šimon Martinovu zvědavou otázku. „Raději pořádně šlapej! Zdá se mi, že ten okov je dneska nějak podezřele těžký.“

„Taky se mi zdá. Jestli to takhle půjde dál, tak nenabereme dost vody do oběda.“

„To by tak scházelo! Už vidím, jak by nás mistr kuchyně seřval.“

„Neboj. Podívej, už je skoro nahoře.“

Ve studniční věži bylo poměrně šero. Venkovní světlo sem dopadalo jen malým okénkem, a tak si oba mládenci nejprve nevšimli, že spolu s vodou nabrali ze studně i cosi jiného. Vypadalo to jako kus trámu zabalený do mokrého šedého hadru nebo jako nějaké velké zvíře.

„Popadni okov a přelij vodu do věder!“ poroučel Šimon, který byl sice jen o pár měsíců starší než Martin, ale to mu stačilo, aby se ve dvojici považoval za toho, kdo je důležitější a může svému druhovi poroučet. „Co jsme to nabrali? Běž mi ze světla, ať se na to podívám.“

Martin trochu poodstoupil a Šimon strnul úžasem. Napříč okovem leželo lidské tělo, oblečené jen ve spodkách a v košili, a kapala z něho voda na kameny, kterými byl vydlážděn vnitřek Studniční věže. Zjevně to byl muž, ale v té chvíli kvůli zplihlým světlým vlasům a vousům připomínal spíš bezvládného vodníka z pohádky.

„Svatý Bože, kdo to je?“

„Jsi hloupý, nebo co? Je to utopenec. Zřejmě v noci spadl do studny.“

„Co by tady asi tak někdo dělal?“

„Vím já? Někteří lidé mívají všelijaké nápady a tenhle utopenec byl zjevně nějaký nóbl pán. Podívej se, ta košile je dokonce vyšívaná.“

„Co když ještě žije? Neměli bychom s ním něco udělat? Prý pomáhá dýchání z úst do úst,“ staral se Martin.

„Kdepak, tomu už nepomůže ani modlitba k Panence Marii. Koukni, jak se dívá. Oči má mrtvolně skelné jako leklá ryba.“

„Hm, asi máš pravdu. Musíme někoho zavolat. Dojdu pro mistra kuchyně.“

„Kdepak, počkáš tady u toho utopence. Do hradní kuchyně dojdu já.“

„Tak to teda ne,“ rozčileně se bránil Martin.

„Ty se toho mrtvého bojíš, co?“ ušklíbl se Šimon.

„Co kdyby obživl a strčil mě do studny? Takové případy se staly. Říkala mi to naše bába.“

„Povídačky staré babky, ty ustrašenče! Ale abys neřekl, půjdeme do kuchyně oba. Třeba při tom vyžebráme na Běličce klobásku nebo alespoň caltu. Ještě jsem od rána neměl v ústech.“

„No ty máš teda povahu! Tady leží něčí mrtvola a ty myslíš na jídlo,“ napadl svého druha Martin a už vyběhl ze Studniční věže na schody vedoucí nahoru k budově purkrabství.

„Co se děje, mládenci? Proč nenosíte vodu?“ osopil sena oba sluhy mistr kuchyně Bořek Švábenský, pomenší chlapík s bílou zástěrou přes objemné břicho. Však si také na své tloušťce zakládal a každému na potkání vysvětloval, že jen pořádně vypasený kuchař je opravdu dobrým kuchařem. Ze špatných pokrmů přece neztloustnete, tvrdíval.

„Mistře, dole je utopenec,“ vyhrkl zadýchaný Šimon, který na schodech pomalejšího Martina předběhl. „Někdo spadl do studny.“

„Jaký utopenec? Co to plácáš?“

„No utonulý člověk! Asi nějaký šlechtic!“

„Kde by se tam vzal? Páni přece včera večer hodovali v císařském paláci. Co by kdo dělal ve Studniční věži? A jak by mohl spadnout do studny?“

„Já nevím, ale před chvílí jsme ho vytáhli v okovu,“ vysvětloval Martin.

„Jestli máte pravdu, musím zavolat purkrabího pana z Olbramovic. Ale běda vám, jestli si vymýšlíte. Purkrabí by vás dal zmrskat.“ Mistr kuchyně se otočil k vyjeveným kuchtičkám. „Holky, doběhněte některá za tím panošem!“

„Za jakým panošem, mistře?“ nechápala nejstarší z pětice kuchtiček Markéta.

„Za pomocníkem purkrabího Matoušem ze Skalky, ať přivede pana z Olbramovic.“

Hned se celá pětice kuchtiček vyhrnula ze dveří.

„Stačí jedna, třeba ty, Běličko,“ ukázal kuchař na nejmladší kuchtičku, kterou se včera večer marně pokoušel svést sluha Šimon.

Bělička byla kupodivu za chvíli zpátky a za ní se přihnal sám karlštejnský purkrabí Kuneš z Olbramovic. „Zrovna jsem byl na cestě k vám. Od rána nemohu najít svého pomocníka Matouše. Doufal jsem, že se ten kluk zašil někde tady v kuchyni.“

„Kdepak, pane purkrabí, Matouš tady dneska ještě nebyl, ale tady ti dva mládenci prý vytáhli ze studny nějakého utopence,“ vysvětloval Kunešovi kuchař Bořek.

„Utopenec ve studně?“ nedůvěřivě opáčil purkrabí. „Něco mi sice blekotala tady ta kuchtička, ale moc jsem jí nerozuměl. Když to říkáš ty, mistře kuchyně, tak je to asi pravda. Víte, kdo to je?“

Oba sluhové pokrčili rameny.

„Je jen ve spodním prádle,“ zahýkal odvážnější Šimon.

„Tak se na toho utopence pojďme podívat. To mi tak ještě scházelo, ke všemu tomu zmatku najít ve studni mrtvolu!“

IV

Utopenec ležel přesně tam, kde ho Šimon a Martin zanechali. Na první pohled vypadal jako poněkud přerostlá ryba oblečená ve spodním prádle.

„Obraťte mi ho obličejem nahoru!“ poručil oběma mládencům karlštejnský purkrabí, sám se totiž štítil mrtvého dotknout. Martin na tom byl podobně, ale kurážnější Šimon se sklonil, uchopil bezvládné tělo za ramena a obrátil ho tváří vzhůru.

„U ďasa!“ zděšeně zaklel Kuneš z Olbramovic, jakmile spatřil utopencův obličej. „Víte, kdo to je?“

Mistr kuchyně a oba mladí sluhové svorně zavrtěli hlavami.

„Přece urozený pán Ctibor Berka z Dubé! To je neštěstí!“

Kdyby mrtvým byl nějaký sloužící z hradu, byla by to v očích purkrabího pouze nešťastná událost, ale jelikož se jednalo o člena královské rady a jednoho z nejvýznamnějších pánů na půlnoční straně Čech, byla to tragédie jako hrom. Kuneš si v duchu okamžitě připomněl dávnou vraždu čtyř členů královské rady tady na Karlštejně, ale o té věděl jen z vypravování.

Teď se setkal s podobným případem tváří v tvář a nebylo to vůbec nic příjemného. Mrtvý byl sice jen jeden a o vraždu možná vůbec nešlo, jenže i tak z toho koukaly jen samé nepříjemnosti. Že má právě on, Kuneš z Olbramovic, takovou smůlu! Sotva se domohl významného úřadu karlštejnského purkrabího, hned se musel potýkat s případem podivné smrti jednoho z nejvýznamnějších českých pánů. Cítil, jak se na něho kuchař a oba sluhové dívají a doslova ho propalují zvědavými pohledy, co teď udělá. Kuneš věděl, že pokud před nimi nemá ztratit autoritu, musí hned něco podniknout.

„Chlapci,“ oslovil sluhy mírným a trochu přiškrceným hlasem. „Zabalte pana Ctibora do nějaké plachty a odneste ho do kostela Panny Marie.“

Šimon a Martin beze slova přikývli, byť neměli nejmenší tušení, kde teď nahonem seženou nějakou plachtu a kdo za ně zatím načerpá vodu ze studny. Ale když purkrabí něco nařídí, nezbývá než poslechnout. Kostel Panny Marie byl až v druhém patře Mariánské věže nad obydlím karlštejnských manů. Pro oba mladíky to znamenalo odnést mrtvolu nejdříve po schodech kolem purkrabství a pak brankou do vnitřního hradu na třetí nádvoří a pak ještě do druhého patra čili celkem dost daleko. Ten utopenec nepatří k nejhubenějším a jistě se jim za tu cestu pořádně pronese. Šimon a Martin ještě chvíli v rozpacích postávali nad mokrým tělem pana Berky z Dubé, a když se purkrabí Kuneš letmo pokřižoval, jak po něm žádal křesťanský mrav, a hned nato se otočil a spěchal zpátky, zapomněli na plachtu, uchopili mrtvolu za ruce a za nohy a vlekli ji po schodech vzhůru.

„Měli jste urozeného pána přikrýt,“ připomněl jim mistr kuchyně, ale ani Štěpán, ani Martin na to nereagovali.

Kuneš z Olbramovic zatím minul budovu purkrabství a vydal se kolem koníren rovnou do císařského paláce. Věděl, kde nocuje nejvyšší purkrabí pražský Čeněk z Vartemberka, a rozhodl se, že právě on bude prvním, koho zpraví o tragické události. Rychlým krokem vyšel po schodišti do druhého patra a zaklepal na jedny z dveří.

„Pan nejvyšší purkrabí pražský ještě spí,“ sdělilo mu páže, mládenec asi patnáctiletý, který postával na chodbě. Kuneš po něm střelil nevlídným pohledem a páže pro jistotu zacouvalo do kouta, aby snad nepřišlo k úhoně. O karlštejnském purkrabím se vědělo, že ve chvílích vzteku nejde pro ránu daleko.

„Pane z Vartemberka, pane z Vartemberka, musím s vámi mluvit!“ domáhal se vstupu Kuneš.

„Jen pojďte dál, pane z Olbramovic,“ ozval se za dveřmi nabručený hlas.

Karlštejnský purkrabí se sice trochu ostýchal, věděl, že nejvyšší purkrabí pražský jistě má v posteli dívčí společnost, ale věc, kvůli níž přicházel, nesnesla odkladu. Vzal za tepanou železnou kliku, stiskl ji a vešel do dřevem obložené ložnice. Závěsy kolem lože byly naštěstí zatažené a Vartemberk už stál v košili a ve spodkách u pootevřeného okna.

„Kdo je to, Čeňku?“ ozval se zpoza závěsu tenký hlásek tanečnice Vilemíny.

Nikdo jí však neodpověděl. Místo vysvětlení uslyšela karlštejnského purkrabího spěšně vyhrknout: „Pan Ctibor Berka z Dubé je v Pánu!“

„V Pánu? Tedy mrtev? Ranila ho snad mrtvice nebo se ušoustal k smrti?“ cynicky odvětil Vartemberk a z jeho hlasu bylo znát, že ho ta zpráva rozhodně nezarmucuje.

„Ne, spadl do studny, pane z Vartemberka.“

„Pokud si vzpomínám, spadnout tady na Karlštejně do studny není právě jednoduché. Je tam přece to velké šlapací kolo na vytahování okovu,“ připomněl Čeněk a podrbal se na své vousaté bradě.