Håkan Nesser

MUŽ BEZ PSA

Originální název: Människa utan hund,

vydáno u Månpocket, Stockholm 2013

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

©Håkan Nesser, 2006

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

©Zacarias da Mata – Fotolia.com

©Alex Koch – Fotolia.com

Translation ©Helena Matochová 2015

©Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6670-8

POZNÁMKA NA ÚVOD

Město Kymlinge ve skutečnosti neexistuje a nakladatelství Albert Bonniers nikdy nevydalo básnickou sbírku s názvem Ovocnářův příklad. Jinak se obsah této knihy ve všech podstatných ohledech shoduje se známými fakty.

1. PROSINEC

1

Když se v neděli 18. prosince Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová probudila, bylo za pár minut šest a v hlavě měla velmi živý výjev.

Stála ve dveřích a dívala se do cizí zahrady. Bylo léto nebo časný podzim. Především se dívala na dva tlusté žlutozelené ptáčky – ti seděli na telefonním drátě asi deset, patnáct metrů od ní a u zobáků jim visely komiksové bubliny.

Musíš se zabít, stálo v jedné.

Musíš zabít Karla-Erika, stálo v druhé.

Vzkazy byly určeny právě jí. To ona, Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová, se měla zabít. A zabít Karla-Erika. O tom nepanovaly pražádné pochybnosti.

Dotyčný byl její manžel a teprve po pár vteřinách jí došlo, že oba tyto ztřeštěné postuláty pocházejí z nějakého snu – ale ten se jí zdál jen chviličku a zanechal po sobě pouze ty dva bizarní ptáky na drátě. Podivné.

Chvíli ležela zcela nehybně na pravém boku a hleděla neproniknutelnou tmou vstříc fiktivnímu úsvitu, který se zatím nacházel někde nad Uralem, poslouchala neměnný klidný dech Karla-Erika a vtom pochopila, jak to je. Ptáci roztáhli zakrslá křídla a uletěli, ale jejich výroky tam visely dál a nedaly se vyložit špatně.

Ona, nebo Karl-Erik. Tak je to. Mezi těmi bublinami je nebo, nikoli a. Jedno se s druhým vylučuje, a připadalo jí tak nějak… absolutně nezbytně nutné, aby si buď tu, či onu alternativu vybrala. Ježíši Kriste, pomyslela si, sklouzla nohama přes okraj postele a posadila se. Kam jsme to dopracovali? Jako by si tahle rodina už neužila dost.

Ale když narovnala záda a dostavily se důvěrně známé ranní bolesti kolem třetího a čtvrtého bederního obratle, připlížily se všední myšlenky. Spolehlivý, byť značně nudný balzám na duši. Přijala ho s líným povděkem, schovala dlaně do podpaží a odšourala se do koupelny. Ráno je člověk tak bezbranný, pomyslela si. Tak obnažený a zranitelný. Třiašedesátileté učitelky šití nevraždí své manžele, to je naprosto vyloučeno.

Sice učila také němčinu, ale tím se situace nijak výrazně neměnila. Nebyla pro to o nic přijatelnější, jaký je proboha v tomhle ohledu rozdíl mezi šitím a němčinou?

Takže budu muset ukončit svou vlastní pouť slzavým údolím, pomyslela si Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová. Rozsvítila, prohlédla si v zrcadle svůj velký hladký obličej a zjistila, že někdo jí tam přilepil úsměv.

Proč se usmívám? pomyslela si. Nemám přece proč se usmívat. V životě mi nebylo hůř a za půl hodiny se vzbudí Karl-Erik. Jak že to řekl ředitel? Tvrdá a zvonivá skála, která… která co? … která skýtá nastupujícím pokolením pevné morální a vědomostní podloží? Odkud to sakra vzal? Šašek. Ročníku za ročníkem, generaci za generací, po čtyřicet let. Pedagogická sosna.

Ano. Fläskbergson opravdu nazval Karla-Erika pedagogickou sosnou. Že by v tom byla špetka ironie?

Spíš ne, pomyslela si Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová a zaryla si elektrický zubní kartáček hluboko do pravé tváře. Vera Ragnebjörková, její jediná kolegyně na vymírající katedře německého jazyka kymlingeské školy, tvrdila, že Fläskbergson postrádá ironický rozměr. Proto se s ním nedá mluvit jako s normálními lidmi a nejspíš právě díky této ojedinělé vadě se mu podařilo zůstat v ředitelském křesle přes třicet let.

Fläskbergson byl jen o rok mladší než Karl-Erik, ale zato o dobrých čtyřicet kilo těžší a až do onoho smutného dne před osmi lety, kdy jeho manželka Berit vypadla z lyžařské lanovky v Kitzbühelu a zlomila si vaz, se spolu hodně stýkali. Všichni čtyři. Bridž a tak. Výlet do Stockholmu za divadlem. Katastrofální týden na Krétě. Rosemarii se po Berit trošku stýskalo, ale po Fläskbergsonovi ne. Tedy po jeho společnosti.

Proč mrhám své drahocenné ranní minuty úvahami o té bezrozměrné nule? zeptala se pak sama sebe. Proč si radši čtvrthodinku neposedím v klidu nad novinami? Nějak už to opravdu přestávám zvládat.

Příjemné myšlenky se však nedostavily ani nad kávou a novinami. Nikde žádné světlé stránky. Když zvedla oči a podívala se na kuchyňské hodiny – zakoupené z náhlého popudu v obchodu IKEA za 49,50 na podzim roku 1979 a patrně nezničitelné –, ukazovaly ručičky šest hodin a dvacet minut. Potrvá tedy nejméně sedmnáct hodin, než se jí znovu dostane milosti zalézt do postele a připsat si na účet další pochmurný den. Spát, spát.

Byla neděle. Její druhý den v roli šťastné důchodkyně – to je poslední velká životní změna před smrtí, poučila ji nějaká dobrá duše, a Rosemarii napadlo, že kdyby tak měla přístup ke zbrani, okamžitě by se podle té převratné myšlenky zařídila. Prohnala by si kuli hlavou, ještě než do kuchyně přijde Karl-Erik v pruhovaném pyžamu a prohlásí, že je vyspaný dorůžova. Pokud je pravda to, co četla o zážitcích blízkosti smrti, pak by bylo zajímavé vznášet se pod stropem a pozorovat, jak se její muž bude tvářit, až ji najde bezvládnou na stole s hlavou ve veliké kaluži teplé krve.

Ale tohle se taky nedělá. Zvlášť když člověk nemá zbraň a musí taky trochu brát ohled na děti. Napila se kávy, opařila si jazyk a zapnula v mozku všední obvody. Co máme na programu druhého dne postproduktivního věku?

Přece uklidit v celém domě. Jak prosté. Zítra se začnou sjíždět děti a vnoučata a v úterý bude velký den.

Den, který měl být Dnem s velkým D, ale podivným způsobem se scvrkl na jakýsi pompézní trucpodnik, a to kvůli Robertovi. Ano, přesně tak. Celý podzim byla řeč o sto dvaceti osobách, jediné omezení představovala kapacita restaurace Svea, ale Karl-Erik to probíral s hostinským Brundinem snad stokrát a byl ujištěn, že něco přes sto lidí nebude žádný problém.

Nebyl by. K Robertově skandálu došlo v sobotu 12. listopadu, tou dobou byly prostory dávno zamluvené, ale na storno ještě nebylo pozdě. Už stihli rozeslat sedmdesát pozvánek a obdrželi dvacet kladných odpovědí, lidé však projevili pochopení, když jim oznámili, že vzhledem k okolnostem se rozhodli spíše pro menší rodinnou oslavu.

Značné pochopení. Sledovanost onoho pořadu dosáhla téměř dvou milionů diváků, a kdo se nedíval, tomu druhý den rozšířil obzory bulvární tisk.

ROBERT ONAN. Titulek na první stránce novin se vpálil do Rosemariina mateřského srdce jako cejch do kůže prašivé prasnice – věděla, že už nikdy, dokud bude naživu, nedovede na Roberta pomyslet, aniž by k jeho jménu dodala ten strašlivý přívlastek. Rozhodla se, že už nikdy více nevezme do ruky Aftonbladet ani Expressen, kterýžto slib dosud neporušila a porušit nehodlala.

Takže menší rodinná sešlost. Ve škole to bylo stejné. I zde se spustila tatáž diskrétní opona milosrdenství. Když se manželé Hermanssonovi po celkem šestašedesáti letech rozhodli společně opustit krvavou arénu kantořiny, jak to zformuloval nějaký chytrák, ovšem Fläskbergson to nebyl, omezila se rozlučka na prodlouženou poradu s dortem, výše zmíněným počtem červených růží a čajovým servisem z tepané mědi – o němž si Rosemarie ihned po rozbalení krabice pomyslela, jestli ho nemuseli povinně ukovat Elonssonovi zoufalí osmáci, aby se vyhnuli klasifikaci neprospěl z dílen. Elonsson měl na rozdíl od Fläskbergsona vyvinutý cit pro ironično života.

Šedesát pět plus čtyřicet. To byl druhý velký početní příklad letošního prosince a součet zněl sto pět. Rosemarie věděla, že Karla-Erika hodně mrzí, že to nevychází na rovnou stovku, ale takováhle fakta se nedají ohýbat. Karl-Erik nikdy neohýbal vůbec žádná fakta. Rosemarie váhavě protáhla záda, aniž by vstala ze židle, a zavzpomínala na tu noc před čtyřiceti lety, kdy se jí podařilo vydržet ještě dva stahy a ručička mezitím překročila půlnoc. Špatně skrývané štěstí Karla-Erika se nedalo přehlédnout, samozřejmě. Jeho prvorozená dcera se vyškrábala z dělohy na svět právě v den jeho pětadvacátých narozenin. Mezi Ebbou a Karlem-Erikem vždycky existovalo nesmírně silné pouto a Rosemarie věděla, že vzniklo už tehdy. Už tehdy v porodnici v Örebro čtyři minuty po půlnoci 20. prosince 1965. Porodní asistentka se jmenovala Geraldine Tulpinová, což je jméno, které se také nedá jen tak zapomenout.

Rodinné vánoční oslavy bývaly vždycky tak nějak vychýlené. Rosemarie to nikdy nepojmenovala tímto výrazem – nicméně ano, vychýlené opravdu byly. Normální lidé, křesťané i nekřesťané, považují 24. prosinec za čep, okolo nějž se otáčí zimní tma, ale u Hermanssonů se přinejmenším stejné důležitosti těšil i 20. prosinec. Narozeniny Karla-Erika a Ebby. Následující den byl nejkratším dnem v roce, srdcem temnoty, a Karlovi-Erikovi se nějak záhadně podařilo – sice bez ohýbání faktů, ale jen taktak – slunovrat o jeden den posunout a dosáhnout jakési trojjedinosti. Jeho narozeniny. Ebbiny narozeniny. Návrat světla na zem.

Ebba vždycky byla otcovým klenotem a mazánkem, do ní od samého počátku a až navěky vkládal největší naděje. Ani se to nepokoušel zastírat – některé děti jsou zkrátka z ryzejšího materiálu než jiné, tak už to chodí v tavicích kotlích biologie, prohlásil jednou, když se zcela výjimečně příliš napil koňaku. Ať už se to komu líbí nebo nelíbí. A zatím to bezesporu vypadá – pomyslela si chmurně a břitce Rosemarie, zatímco si nalévala druhý šálek kávy, stabilní úhelný kámen v nepromyšlené budově bdění –, že vsadil na správného koně.

Ebba je skála. Robert byl vždycky černá ovce a teď se definitivně znemožnil – možná je to méně hodno údivu, než všichni předstírají. A Kristina? Hm, o Kristině se dá říct asi tolik, že je, jaká je. Dítě ji trošku usadilo, v posledních letech proplouvala životem mnohem klidněji než předtím, ale Karl-Erik zatvrzele opakoval, že je ještě příliš brzy křičet hurá, příliš brzy.

Kdypak ty jsi křičel hurá, můj dřevěný princi? myslela si Rosemarie pokaždé, když to řekl, a pomyslela si to i teď v kuchyni, již dosud nenavštívil úsvit.

Právě v tu chvíli vstoupil do téže kuchyně on.

„Dobré ráno,“ pronesl. „To je zvláštní. I přes to všechno jsem se vyspal do růžova.“

„Mě z toho jímá panika,“ řekla Rosemarie.

„Z čeho?“ zeptal se Karl-Erik Hermansson a zapnul rychlovarnou konvici. „Kam jsi mi dala ten nový čaj?“

„Do druhé poličky,“ odpověděla Rosemarie. „No přece z toho, že prodáváme tenhle dům a stěhujeme se do té urbanizace. Jímá mě z toho… no jo, panika. Jak říkám. Tam ne, víc doleva.“

Karl-Erik chrastil hrnky a plechovkami. „Říká se tomu ur-ba-ni-za-ción,“ artikuloval s dokonalými španělskými hláskami. „Já vím, že teď pochybuješ, ale jednou mi za to poděkuješ.“

„O tom teda pochybuju,“ řekla Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová. „O tom pochybuju až do morku kostí. Měl by sis vytrhat chloupky z nosu.“

„Rosemarie,“ prohlásil na to Karl-Erik a vypjal hrudník. „Tady doma už se nemůžu podívat lidem do očí. Člověk musí kráčet vzpřímený a s hlavou vztyčenou.“

„Ale někdy se taky musí ohnout,“ kontrovala Rosemarie. „To se přežene. Lidi zapomenou, začnou se na to dívat s odstu…“

Přerušil ji tím, že bouchl plechovkou nového čaje o kuchyňskou linku. „Tohle už jsme snad probírali. Lundgren mi slíbil, že ve středu podepíšeme papíry. S tímhle městem jsem skončil. Basta. Drží nás tady jenom zbabělost a setrvačnost.“

„Bydlíme tady třicet osm let,“ namítla Rosemarie.

„To je až až,“ řekl Karl-Erik. „Ty už piješ druhé kafe? Vzpomeň si, že jsem tě varoval.“

„Přestěhovat se na místo, které se ani nijak nejmenuje. Aspoň jméno by to mít mohlo.“

„Však bude mít, jakmile se španělské úřady rozhodnou. Estepona ti nestačí?“

„Do Estepony je to sedm kilometrů. K moři čtyři kilometry.“

Karl-Erik neodpověděl. Zalil vařící vodou lístky zdravého zeleného čaje a vyndal z ošatky slunečnicový chléb. Rosemarie si povzdechla. O jejích snídaňových návycích diskutovali dvacet pět let. O prodeji domu a odstěhování do Španělska diskutovali dvacet pět dní. Ale diskuse asi není správné slovo, pomyslela si. Karl-Erik se rozhodl a poté ji pomocí svého vyvinutého demokratického smýšlení získal na svou stranu. Tak to bylo vždycky. Nikdy se nevzdával. U každé důležité otázky byl ochoten do ní hučet a hučet a hučet, dokud z čirého znechucení a vyčerpání nehodila ručník do ringu. Taktika utahání. Bylo to tak s koupí auta. Bylo to tak s těmi příšerně drahými policemi v knihovně – jak rád nazýval jejich společnou pracovnu, kde on trávil čtyřicet hodin týdně a ona čtyři. Bylo to tak s dovolenými na Islandu, v Bělorusku nebo v Porúří – jak je jednou člověk vedoucím katedry občanské nauky a zeměpisu, tak jím zkrátka je.

A za ten dům mezi Esteponou a Fuengirolou zaplatil zálohu, aniž by se jí zeptal. S Lundgrenem z banky zahájil jednání o prodeji vily, aniž by nejprve zahájil domácí demokratickou proceduru. To nemohl popřít a také to nepopíral.

Ale možná by měla být vděčná. Když se to tak vezme. Klidně ho mohlo napadnout Lahti nebo Wuppertal. Žiju s tím člověkem celý svůj dospělý život, uvědomila si najednou. Myslela jsem si, že to mezi námi postupně uzraje, ale neuzrálo. Bylo to od začátku plesnivé a s každým rokem to plesnivělo víc a víc.

Proč jsem vlastně tak nebetyčně nesamostatná, že musím svádět svůj zahozený život na něj? To je nejvyšší možná známka slabosti, nebo ne?

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se Karl-Erik.

„O ničem,“ odpověděla.

„Do půl roku na to zapomeneme,“ řekl jí.

„Na co jako? Na náš život? Na děti?“

„Neplácej nesmysly. Ty víš, jak to myslím.“

„Ne, to teda nevím. Mimochodem, nebylo by lepší, kdyby se Ebba a Leif ubytovali v hotelu? Jsou to v podstatě čtyři dospělí lidé, budou se tady mačkat.“

Zamračil se na ni jako na žáka, který už třetí hodinu po sobě nepřinesl domácí úkol, a ona věděla, že to navrhla jen proto, aby ho pozlobila. Měla sice pravdu, že Ebba, Leif a jejich dva pubescenti zaberou víc místa, než kolik ho v domě je, jenže Ebba je Ebba a Karl-Erik by spíše prodal svou poslední kravatu, než aby nastěhoval svou nejmilejší dceru někam jinam než domů, do pokoje, kde vyrůstala. Zvlášť když je to tentokrát naposledy, úplně naposledy.

Rosemarie ucítila knedlík v krku a vysrkla poslední zbytek vlažné kávy. A Robert? Inu, chudáček Robert se musí schovávat před zraky světa, jak jen to jde, ten se nemůže jen tak promenovat po hotelu, kde na něj každý může civět a plivat. Robert Onan z Fucking Islandu. Naposledy s ním telefonovala předevčírem večer a zdálo se jí, že se její syn snad rozpláče.

Takže do hotelu budou muset jít Kristina, Jakob a malý Kelvin. Jak mohli dát miminku jméno Kelvin? To je přece absolutní nula, informoval Karl-Erik novopečené rodiče, ale nepomohlo to. Vlastně si byla celkem jistá, že budou brát hotel jako výhru v loterii – od té doby, co Kristina dospěla a vylétla z hnízda, vyvolávala v Rosemarii trojsečný pocit viny, méněcennosti a nezdaru. A krátce, ale zřetelně si uvědomila, že ze všech tří dětí jí záleží jen na Robertovi, že soucítí jen s ním. To proto, že je to kluk? Opravdu je to tak jednoduché?

Ale s Kristinou se to možná ještě zlomí, dříve či později – tedy u Rosemarie, u Karla-Erika těžko. Ten byl vždycky hlavním terčem dceřina paličáctví. Existuje vůbec takové slovo? Paličáctví? Bylo to tak hned od prvních dnů puberty, ale pedagogická sosna přestála s rovným kmenem a tvrdou kůrou všechny nekonečné hádky, roztržky a spory – a projevila tak vlastnosti, jež těmto ctihodným rostlinám náležejí. Stůj, kde stojíš, a nikdy neuhni ani o píď.

Jsem k němu nespravedlivá, pomyslela si. Ale měla toho šmejda tak plné zuby, že by ho nejradši pozvracela.

Karl-Erik mezitím, zatímco se ručičky blížily k rozhlasovým zprávám, přednášel řadu pádných a nenapadnutelných argumentů, proč Ebbina rodina zcela přirozeně musí bydlet v domě – a Rosemarie se přistihla, že má chuť dojít k němu, vytáhnout mu jazyk z pusy a ustřihnout ho.

Pedagogickou kariéru už ukončil, takže je na to vhodná doba.

A hned si zase automaticky pomyslela, že je k němu nespravedlivá.

„No dobře, no dobře,“ řekla. „Mně je to jedno.“

„Tak vidíš,“ odpověděl Karl-Erik. „To je dobře, že se shodneme. K Robertovi se budeme snažit chovat úplně normálně. Nechci, aby se o tom někdo zmiňoval. Promluvím si s ním mezi čtyřma očima, to bude stačit. V kolik hodin že přijede?“

„Až k večeru. Pojede autem. Neříkal, kdy přesně.“

Karl-Erik hloubavě přikývl, otevřel pusu dokořán a naložil si do ní vrchovatou lžíci přírodního jogurtu s celozrnným müsli, nedotčeným lidskou rukou, a s obsahem 32 prospěšných minerálů a selenu.

Luxovala v patře. Karl-Erik si v zájmu domácí solidarity vzal nákupní seznam a odjel do letitého hypermarketu Coop v průmyslové zóně Billundsberg, aby tamtéž zakoupil pět set kilo narozeninových potřeb plus vánoční stromeček. Zatímco se Rosemarie vláčela se starou nemoderní Voltou, koupenou v elektrospotřebičích a domácích potřebách bratří Erikssonů v předjaří roku 1983 a patrně nezničitelnou, přemýšlela, kolik zásadních rozhodnutí vlastně učinila za třiašedesát let svého života.

Že se vdala za Karla-Erika Pedagogickou sosnu? To ne. Poznali se už jako středoškoláci na Karolinském gymnáziu (ona zakřiknutá prvačka, on elegantní a ztepilý třeťák v saku), kde podemlel její odpor tak, jako ji pak podemílal po celý zbytek života. Když ji požádal o ruku, rozředila své počáteční ne následným možná, ale necháme to až po maturitě a konečným no tak jo, ale nejdřív musíme mít kde bydlet. Vzali se roku 1963. V červnu 1965 dokončila textilní obor na Semináři rodinného vzdělání a půl roku nato přišla na svět Ebba. Ani ta nebyla plodem jejího rozhodnutí.

Pro dráhu učitelky šití se rozhodla, protože si ji vybrala Bodil Rönnová, její nejlepší (a jediná) kamarádka z gymnázia. Odmaturovaly společně, Bodil dostala stálé místo na škole v Bodenu, necelých 500 metrů od domu, kde s rodiči bydlel její přítel Sune, a pokud Rosemarie věděla, bydleli tam na severu dodnes. Půldruhého desetiletí si psaly dopisy a udržovaly kontakt, ale poslední vánoční pohlednice už byla stará sedm či osm let.

Zatím nula zásadních rozhodnutí, pomyslela si a odtáhla obludu značky Volta přes chodbu k pokojům pro hosty. Nebo bývalým dětským pokojům, nebo jak jim říkat. K Ebbině pokoji, Robertově pokoji a Kristinině stísněné komůrce, která nebyla větší než kumbál – dětí nikdy nebylo v plánu více než dvě, zvlášť když se jim na pouhé dva pokusy povedlo od každého pohlaví jedno, jenže se stalo, co se stalo. Život jde vpřed a ne vždycky se řídí podle plánů. Kristina se narodila v roce 1974, deset měsíců poté, co Rosemarie přestala na radu gynekologa brát antikoncepci, a jestliže katastrofální zájezd do Řecka nevyústil v žádné světlejší vzpomínky, pak ji alespoň obtěžkal neplánovanou dcerou. Karl-Erik zapomněl koupit kondomy a nestihl ho včas vytáhnout. Takže to dopadlo, jak to dopadlo, shit happens, a to i v tom nejlepším z myslitelných světů, natožpak v tomhle. Jakým jazykem se to odívají její myšlenky dnešního sychravého prosincového rána? God knows, holy cow, ale něco je každopádně jinak než obvykle. Je to tím počasím? To jim zatím v tomhle západošvédském vystrkově nenadělilo ani centimetr sněhu, a když se Rosemarie podívala z okna, zdálo se jí, že snad už i denní světlo podlehlo a hodilo ručník do ringu. Vzduch vypadal jako ovesná kaše.

Teprve když srolovala dlouhý koberec na chodbě a začala bez hubice vysávat lišty, vzpomněla si na jedno zásadní rozhodnutí. No jasně.

Jmenoval se Göran, nosil sandály bez ponožek a v prvním pololetí zaskakoval jako výchovný poradce. Byl to její třetí rok na škole, pět let po Kristině, nešlo jí do hlavy, že by ten vousatý fešák opravdu potřeboval šestatřicetiletou matku tří dětí, a tudíž mu řekla ne. A toto ne bylo patrně nejzásadnějším rozhodnutím jejího života. Odmítnout čerstvě rozvedeného, ramenatého a nadrženého výchovného poradce. Stalo se to na výletní plavbě do Finska, pedagogická sosna potřetí v životě stonala (nepočítáme-li vrozenou pupeční kýlu) a výchovný poradce běsnil v její kajutě půl noci. Prosil a škemral. Nabízel jí k pití bezcelní brusinkovou vodku. Ale ona ne. Nabízel jí k pití bezcelní ostružinový likér. Ale ona ne.

Napadlo ji, co se s ním asi stalo. Měl do hněda opálené prsty na nohou a na nich zajímavé chumáče chloupků, byl možností, která jí mohla změnit život – ale ona si ji nechala proklouznout mezi prsty. Možná je to tak lepší. Jen jediný muž si kdy vymohl přístup do jejího dnes již navždy vyschlého a uzavřeného klína – ale co, pokud jí bylo známo, úd Karla-Erika se za těch čtyřicet dva let taky nikam nezaběhl. Před svatbou se přiznal, že v druháku při oslavách svaté Lucie se spustil s nějakou Katarinou, ale ta nebyla jeho typ, což se potvrdilo počátkem osmdesátých let, kdy dotyčná prožila patnáct minut slávy jakožto držitelka rukojmí při přepadení banky v Säffle. Proč vůbec kdo přepadá banky v Säffle?

Každopádně: počet jejích zásadních rozhodnutí se zastavil na nepříjemném čísle jedna. Rosemarie usoudila, že luxování už bylo dost, a přemýšlela, zda ji něco opravňuje k optimistickému závěru, že má dostatek sil na rozhodnutí číslo dvě. Dům je psaný na ně oba, to věděla. Pokud ve středu nepodepíše papíry i ona, celý obchod krachne. Kupujícími byli jistí manželé Singlövovi, kteří prozatím bydleli v Rimminge – věděla o nich jen to, že on je elektrikář a že mají dvě děti.

Ale s tím, že už dali sto tisíc korun jako nevratnou zálohu na třípokojový dům ve Španělsku, nic nadělat nemohla. Pobřeží senilů, tak se té oblasti říká? Na bolestnou vteřinku se jí mihl před vnitřním zrakem novinový titulek: RODIČE ROBERTA ONANA SE STĚHUJÍ NA POBŘEŽÍ SENILŮ!

Kdybych jen nebyla tak odevzdaná, pomyslela si a znovu zapnula kávovar. Kdyby mi jen všechno nepřipadalo tak příšerně zbytečné. Odkud mám načerpat sílu?

Poslední dny a smrt učitelky šití, napadlo ji o pár minut později, když si sedla ke kuchyňskému stolu se šálkem kávy, dnes už třetím. Celkem obstojný název knihy nebo divadelní hry, ale nacházet se přímo v jejím ději nebyl zrovna důvod k jásotu.

Ale no tak, zaprotestoval nějaký dosud nenarovnaný závit jejího mozku, takovéhle bezútěšnosti přece obvykle nepropadám. Neměla jsem náhodou ráno mrtvičku? Kdybych aspoň kouřila, to bych si teď dala čouda.

Ach jo, co je to dneska s mými myšlenkami? pomyslela si Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová. Nebylo ještě ani deset hodin. Do ulehnutí na lože zbývalo pořád víc než půl dne a zítra se sem přivalí děti a vnoučata jako… hm, jako co?

Nuceně zmobilizovaní vojáci do zrušené války?

Živote, kde je tvá jiskra?

2

Kristoffer Grundt ležel v posteli a potýkal se s podivným přáním.

Toužil přeskočit následující čtyři dny svého života.

U jiných lidí by to možná nebylo zase tak neobvyklé přání, o tom nic nevěděl, ale jemu se to stalo poprvé. Bylo mu čtrnáct let, napadlo ho, že je to možná známka dospívání.

To, že už na to nemá nervy.

Samozřejmě že se občas na něco netěšil. Na písemku z matiky. Na plavání v tělocviku. Nebo na to, až se ocitne v nehlídaném koutě školy s Oscarem Sommerlathem a Kennym Lythénem z 9. C.

Ale hlavně, což bude úplně nejtěžší vydržet: až ho matka provrtá pohledem a odhalí, z jakého je Kristoffer špatného těsta.

Vůbec není ze stejného těsta jako Henrik. To ani zdaleka ne, Kristoffer se zkrátka nějak nepovedl. Mají stejné geny, stejné rodiče, stejné vynikající předpoklady – ne, nemůže za to ani dědičnost, ani prostředí, nýbrž jen jeden maličký detail, a sice jeho já. Kristoffer Tobias Grundt a jeho páteř. Ne, špatně, Kristoffer Tobias Grundt a neexistence jeho páteře. Ta díra, kterou si nosí v duši tam, kde ostatní mají charakter.

Přesně tak. Až takhle zlé to bylo, když se nad tím zamyslel bez obalu.

Ale přeskočit čtyři dny? Vědomě si zkrátit život o devadesát šest hodin? Nebyla by to urážka… smyslu všeho?

Bylo půl desáté. Neděle. Kdyby byl namísto toho čtvrtek ráno, pak by už bylo dvaadvacátého a do Štědrého večera by zbývaly dva dny. Pokud se toho okamžiku dožiju, slíbil si Kristoffer, najdu si chvilku na to, abych v duchu vzdal díky. Zavzpomínám si a připomenu si, že čas, ať už si o něm myslíme cokoli, přece jenom plyne.

Problém je ale v tom, že plyne příšerně pomalu a nikdy nic nepřeskočí.

Nepřeskočí nesnesitelnou cestu autem do Kymlinge.

Nepřeskočí babičku, dědečka a další trapné příbuzenstvo.

Nepřeskočí oslavu sto pátých narozenin a neméně nesnesitelnou cestu autem domů.

A hlavně, pomyslel si Kristoffer a zavřel oči, nepřeskočí rozhovor s mámou.

„Já to chápu,“ řekla mu včera večer z temných hlubin pohovky v obýváku, zrovna když už si myslel, že se mu povedlo přijít neviděn a neslyšen. „Já chápu, že ti připadá v pořádku chodit domů v tuhle hodinu. Už jsou dvě. Pojď sem a dýchni na mě.“

Přistoupil k ní a vyfoukl jí do tváře tenoučký proud vzduchu. V té tmě jí neviděl do očí a ona to nijak bezprostředně nekomentovala. Ale Kristoffer si nedělal iluze.

„Zítra ráno,“ prohlásila, „očekávám vysvětlení. Teď jsem unavená, Kristoffere.“

Povzdechl si. Převalil se v posteli na druhý bok a myslel raději na Lindu Granbergovou.

Právě kvůli Lindě Granbergové včera večer vypil šest piv a sklenici červeného a vykouřil deset cigaret. Kvůli Lindě se rozhodl, že vůbec půjde na takzvaný večírek u Jense

& Månse. Jens & Måns byli dvojčata, osmáci z paralelní třídy, a měli nezodpovědné rodiče. Kteří se například odjeli bavit do města a slíbili, že se vrátí zpátky domů nejdřív ve tři. Kteří sice alkohol svým potomkům nekupovali, ale zato ho měli ve sklepě poměrně štědrou a nekontrolovanou zásobu.

Původně jich mělo přijít jen osm, ale Kristoffer napočítal nejméně patnáct. Lidé přicházeli a odcházeli. Během první hodiny do sebe nalil čtyři piva – Erik tvrdil, že kdo to do sebe pořádně napere hned ze začátku, ten víc vydrží, což mimochodem celkem fungovalo. Linda s ním držela krok, Kristoffer se odvážil vmáčknout se vedle ní na pohovku a mluvil s ní tak, jak si ještě nikdy netroufl. Smála se mu, smála se s ním a těsně před jedenáctou hodinou ho vzala za ruku a prohlásila, že se jí líbí. O půl hodiny a jedno pivo později se začali líbat, pro něj to bylo poprvé, nádherně chutnala po pivu, chipsech, čerstvém tabáku a něčem měkkém, teplém a dobrém, což byla zkrátka ona sama. Samotná… jak se tomu říká? … esence? … Lindy Granbergové. Teď, když Kristoffer deset hodin poté ležel doma v posteli, nacházel ještě pořád zbytky té chuti, pokud si oblízl ústa.

Ale jinak to byla značně prchavá a smutná vzpomínka. Především smutná. Po líbání zhltli pizzu holýma rukama rovnou z krabice, jedno z dvojčat všem naservírovalo kyselé krabicové víno v plastových kelímcích a Lindě se udělalo špatně. Vstala, zakymácela se a slíbila, že se za chvilku vrátí. Odklátila se směrem, kde tušila záchod, a o půl hodiny později ji Kristoffer našel v úplně jiné místnosti, jak spí v náručí Krilleho Lundina z 9. B. Vyžebral od Erika další pivo, vykouřil ještě tři cigarety a šel domů. Když se nad tím teď zamyslel, rád by vymazal z historie nejen nadcházející čtyři dny, ale i včerejšek.

Fuck you, Linda Granberg, pomyslel si, ale byla to jen prázdná slova a navíc, vzato čistě doslovně, toužil právě po jmenované činnosti. Upřímně řečeno. A kdyby naložil se svými kartami trochu lépe, mohl ji objímat on, a ne hokejista Krille Lundin, tím si byl Kristoffer jistý. Život je šíleně náhodný, ale jinak je jasné, že když někdo v patnácti letech honí puk v televizi, má mnohem větší šanci než… ehm, než kdo? Tlusťoch? Megalůzr? Nula, trapák, tragéd? Vyberte si sami.

Trhl sebou, protože si všiml, že ve dveřích stojí matka.

„Jedeme na nákup. Ty se mezitím pokus vstát a nasnídat se. Promluvíme si o tom, až se vrátíme.“

„Jasně,“ odpověděl Kristoffer. Mělo to znít sebevědomě a vstřícně, ale z hrdla se mu vydralo cosi, co znělo, jako když se maličké zvířátko připlete do cesty sekačce na trávu.

„Začneme tím, že se ujednotíme na tom, kdo bude tématem tohoto rozhovoru.“

„Tématem budu já,“ řekl Kristoffer a pokusil se opětovat matčin ocelově modrý pohled svým nazelenalým. Nijak světoborně se mu to nepodařilo.

„Ty, Kristoffere, ano,“ pronesla matka pomalu a sepjala ruce na kuchyňském stole. Nacházeli se tu jen sami dva. Bylo půl dvanácté. Táta Leif běhal někde po pochůzkách. Henrik se včera pozdě večer vrátil domů po svém prvním, značně náročném semestru v Uppsale. Oboje dveře byly zavřené, hučela myčka.

„Poslouchám,“ řekla matka.

„Měli jsme dohodu,“ řekl Kristoffer. „A já jsem ji porušil.“

„Ano?“

„Měl jsem být doma ve dvanáct. Přišel jsem až ve dvě.“

„A deset minut.“

„Ve dvě a deset minut.“

Naklonila se k němu. Kdyby mě tak objala, pomyslel si. Už teď. Ale věděl, že na to nedojde, dokud nebude všechno vyřízeno. A všechno vyřízeno nebylo. Ani zdaleka.

„Mně se nelíbí, že se tě musím vyptávat, Kristoffere. Nechceš povídat dál sám?“

Zhluboka se nadechl. „Lhal jsem. Už předtím.“

„Teď ti nerozumím.“

„No předtím. Vůbec jsem nešel k Jonasovi.“

Matka dala najevo překvapení tak, že o dva milimetry pozvedla obočí. Ale neřekla nic.

„Říkal jsem, že se půjdu k Jonasovi koukat na film, ale to jsem lhal.“

„Aha?“

„Byl jsem u dvojčat.“

„Jakých dvojčat?“

Proč mě pořád přerušuješ otázkami, když se nechceš vyptávat? pomyslel si Kristoffer.

„U Månse a Jense Petterssonových.“

„Rozumím. A proč jsi považoval za nutné lhát?“

„Kdybych vám to řekl, tak byste mě nepustili.“

„Proč bychom tě nepustili?“

„Protože… protože na sobotní večer to není zrovna dobrý místo.“

„A co je na tom špatného, jít v sobotu večer ke dvojčatům Petterssonovým?“

„Oni vždycky pijou… pili jsme. Bylo nás asi deset až patnáct, pili jsme pivo a kouřili. Nevím, proč jsem tam chodil, nemělo to cenu.“

Matka přikývla a Kristoffer viděl, že jí způsobil veliký žal. „To nechápu. Tak proč jsi tam chodil? Něco jsi tím snad sledoval?“

„Já nevím.“

„Ty nevíš, proč co děláš, Kristoffere? To zní vážně.“ Teď se tvářila ustaraně, upřímně ustaraně. Tak už mě krucifix obejmi, pomyslel si. Stejně ti nikdy nebudu dost dobrej. Obejmi mě a už se na to vyser.

„Asi… asi jsem to chtěl zkusit.“

„Co zkusit?“

„Jaký to je.“

„Co jako?“

„Přece chlastat a kouřit, do prdele už! Nech toho, copak nevidíš, že na to nemám…“

Pláč a beznaděj ho zmohly rychleji a překotněji, než čekal, za což byl svým způsobem vděčný. Bylo příjemné se vzdát. Schoulil se na stole, zabořil si obličej do dlaní a fňukal. Ale matka se nehýbala a nic neříkala. Za minutu, možná za dvě to přešlo a Kristoffer vstal, odešel ke dřezu a odmotal si půl metru kuchyňských ubrousků. Vysmrkal se a vrátil se ke stolu.

Ještě chvíli mlčeli a Kristofferovi pomalu došlo, že matka se tentokrát nechystá ho obejmout.

„Chci, abys o tom pověděl i tátovi, Kristoffere,“ řekla. „A ráda bych věděla, jestli nám hodláš lhát i nadále, anebo jestli ti můžeme věřit. Možná se plánuješ v budoucnu blíže stýkat s dvojčaty Petterssonovými? My jsme sice tvoje rodina – já, táta a Henrik –, ale pokud bys radši…“

„To ne, já…,“ přerušil ji, ale ona ho hned také přerušila.

„Nech toho,“ řekla. „Vydat se na dráhu pravdy, či lži, to je důležité rozhodnutí. Bude lepší, když se nad ním pár dní zamyslíš.“

Nato vstala a odešla od něj.

Ne! pomyslel si Kristoffer. Vůbec se mě nedotkla. Ani mě nepohladila po zádech.

A jeho nitra se zmocnilo jakési oněmění, neznámé a ochromující. Chvilku počkal a pak vyběhl z kuchyně po schodech do svého pokoje. Slyšel, že Henrik už je za tenkou zdí vzhůru. Padl na postel a mlčky se pomodlil, aby se starší bratr rozhodl nejdřív osprchovat, než se s ním přijde pozdravit.

Kdyby mohli, tak by mě vyměnili, pomyslel si Kristoffer Grundt. Jo, už dávno by mě vyměnili za někoho jiného.

Leif Grundt po krátkém rozhovoru vlažně objal svého syna, než se společně usadili k večeři, a znovu si pomyslel, že jeho manželka je velice jiná než on.

Citlivě řečeno. Ebba je majestát a záhada, takto ji s oblibou definoval, a navíc záhada, na jejíž rozluštění si dávno přestal dělat naděje. Sebemenší. V případě Kristofferova alkoholového a cigaretového debutu – šlo-li opravdu o debut, jak Kristoffer zatvrzele a zarytě tvrdil – považovala jeho žena za nejzávažnější tu lež. Ten prohřešek, že nemluvil pravdu, to vědomé porušení dohody.

Leif to přitom bral přesně naopak. Když chce kluk kouřit a chlastat, přece to krucipísek nepůjde předem ohlásit rodičům? Z alkoholu si po nějaké době člověk užene cirhózu a z cigaret rakovinu plic, kdežto na drobnou lež ještě nikdo neumřel.

Raději střízlivý lhář než pravdomluvný alkoholik, pomyslel si Leif Grundt. Kdyby tedy svým dětem měl vybrat budoucnost on – o kterémžto údělu si ani na vteřinku nenamlouval, že mu připadne.

Jenže on měl koneckonců ke lhaní jako takovému poněkud pochybný vztah, to nemohl popřít. Kdyby to chtěl trochu přehnat, což by ho také nikdy ani nenapadlo, zvlášť ne před manželkou, mohl by tvrdit, že existence rodiny Grundtových se zakládá na lži. Ano, chlapci mohou vděčit za své zrození nízkému a skvostnému triku.

Kdyby Leif Grundt mluvil pravdu, nikdy by se nedostal jejich matce pod kalhotky. Totiž: to, že by Ebba Hermanssonová odevzdala své hýčkané panenství prodavači uzenin v Konzumu, bylo stejně nemyslitelné jako… jako to, že by se Leifův koktavý nevlastní bratr Henry mohl oženit s Pamelou Andersonovou. Leif to věděl a Ebba to věděla, a právě tak Leif věděl, že Ebba by tento psychologický fakt nepřiznala, ani kdyby stála před popravčí četou. Když se v Uppsale roku 1985 na jarním plese Östgötského studentského spolku (kam pronikl pomocí falešné průkazky) rozhodl vydávat za studenta práv Leifa von Grundta, byla to právě tato vylepšená identita – nikoli jeho navýsost prozaický uzenářský pták –, která mu ve dvě hodiny v noci na jejím kolejním pokoji zjednala přístup do jejích panenských mokřadů. Takže tak.

„Ty jsi lhal,“ prohlásila o dva měsíce později, kdy už se výsledné těhotenství nedalo dále zastírat.

„Ano,“ přiznal se. „Chtěl jsem tě a to byl jediný způsob, jak tě dostat.“

„Máš předsudky,“ opáčila Ebba. „Já bych naopak ocenila tvoji upřímnost.“

„To možná jo. Ale o tvoje ocenění mi nešlo.“

„Dala bych ti i tak.“

„O tom pochybuju,“ prohlásil Leif Grundt. „O tom teda značně pochybuju. Co budeš dělat?“

„Dělat?“ řekla Ebba Hermanssonová. „Přece si tě vezmu a porodím to dítě.“

A tak se také stalo.

Stálo ji to roční přerušení studia medicíny, ale už nic víc. Pro zaměstnance Konzumu byla v polovině osmdesátých let téměř povinnost vyčerpat otcovskou dovolenou až do nuly, a když o pět let později přišel na svět Kristoffer, bylo to pečlivě načasováno tak, aby Ebba mohla nastoupit do praxe. Jako na objednávku se dostavila vytoužená shoda příznivých okolností: nemocnice v Sundsvallu a místo vedoucího prodejny, pro Leifa jako dělané, v Ymergatan v témže městě. Časem se dala zařídit i atestace – a Ebba Hermanssonová Grundtová se stala živým důkazem toho, že kombinovat se dá všechno, neboť ve věku 38 let jakožto matka dvou dětí nastoupila v téže nemocnici do funkce primářky cévní chirurgie. Ďábel chrání svoje ovečky, a za dva dny jí bude čtyřicet.

Pomyslel si Leif Grundt a v duchu se hořce usmál. To, že protiklad upřímnosti a lži je mnohem komplikovanější, než si lidé obecně představují… inu, tuto pravdu pečlivě střežil ve svém nitru. Ve zvláštní zásobárně životních mouder, dalo by se říci, do níž sice sám občas nakoukl, ale svou manželku tam zval na návštěvu čím dál méně. Tak nějak k tomu neměl důvod.

Ale ten spratek začal kouřit a chlastat a za to samozřejmě musí dostat vynadáno. Musí se stydět a pořádně si to vyčítat, nic složitějšího v tom není.

Spokojen s tímto prostým závěrem usedl Leif Grundt ke stolu se syny a manželkou. Byla neděle večer a svět byl celkem vzato příjemným místem k životu. Věděl, že zítra je čeká cesta do Kymlinge a tři dny učiněného pekla, ale zítra je zítra a každý den má dost svých strastí.

3

Hned při první, mírně zmatené schůzce týden po onom skandálu Robert Hermansson pověděl svému terapeutovi, že pomýšlí na sebevraždu.

Ale řekl to jen na přímou otázku – cítil, že ten zakřiknutý krysí mužíček s tmavými brýlemi chce tuhle odpověď slyšet. Od Roberta se čekalo, že bude pomýšlet na sebevraždu, a tak řekl jo, jasně, po tom, co se stalo, člověku občas myšlenky zabloudí tímhle směrem.

Sám pro sebe uznával, že by to byl zcela logický závěr tohohle hnusu, že by bylo krásné nemuset sebou noc co noc házet v posteli a vzpomínat na svůj mrzký zahozený život. Nemuset se zbrocen studeným potem probouzet k polednímu do dalšího nesmyslného dne.

Konečně nakopat tomu sebepohrdání zadek, udělat krok ze srázu a zmizet. Nikomu, vůbec nikomu na světě by nepřipadalo divné, kdyby si Robert Hermansson vzal život.

A přesto tušil, že to tak nedopadne. Jako obyčejně mu k tomu bude chybět síla a odhodlání. Jak naloží se zbývajícími léty svého života, to netušil, nejspíš bude muset nějak přežít ještě měsíc a pak se odstěhuje do ciziny. Měl neschopenku až do dvacátého šestého, jeho dočasná smlouva v redakci trvala do konce roku a nedělal si iluze, že by ho tam v lednu ještě chtěli.

Ozvalo se mu jisté nepříliš seriózní nakladatelství a nabídlo mu, aby vydal knižně „svou verzi příběhu“, slíbili mu zálohu padesát tisíc a zkušeného ghostwritera. Odpověděl, že ghostwritera v žádném případě nepotřebuje a že se ozve. Možná by po tom návrhu měl skočit? Proč ne? Mohl by si vzít peníze a odjet na Kanáry, do Thajska nebo úplně kamkoliv. Ne, do Thajska už podruhé ne. Každopádně by si dva měsíce hověl na lehátku a dopiloval by svůj dávný nevydaný román. Muž bez psa. Možná by to přijali? Možná že to žumpoidní nakladatelství ani nestojí o jeho verzi událostí na ostrově, ale jen o jeho jméno. Robert Onan Hermansson.

A i kdyby to odmítli, copak nepotřebuje někam utéct? Soustředěná práce. Izolace a pěkné počasí. Naposledy si pročítal Muže bez psa před sedmi lety, možná je teď vhodná doba a situace na to, aby text naposledy opatrně učesal a nechal publikovat? Konečně. Dal ho k posouzení do čtyř největších nakladatelství ve Švédsku, do Albert Bonniers dvakrát, četl vyjádření tří různých lektorů a hovořil se dvěma redaktory. Zvlášť ten člověk z Albert Bonniers mu dával naděje. Téměř úpěnlivě Roberta prosil, aby si ještě naposledy prošel těch šest set padesát stran, pokusil se z nich vyškrtat aspoň sto padesát a znovu se ozvat. V podstatě tu knihu chtěli vydat, o tom není sporu.

Jenže tehdy, v září 1999, poté co mu Seikka objasnila, nakolik s ním počítá do budoucna, na to neměl sílu. Nedokázal si sednout ke stolu a ještě jednou doladit metafory, komu by se chtělo? Měl za sebou dvě sbírky básní. Kamenný strom z roku 1991 a Ovocnářův příklad z roku 1993. Obě se dočkaly slušných recenzí, soudilo se o něm, že dosud hledá svůj výraz, a zúčastnil se celkem čtyř předčítání a jednoho festivalu poezie.

No jo, proč by se Robert Hermansson měl hned věšet? Ještě má naději.

Nebo aspoň možnost úniku. Jak již bylo řečeno. Víc nechtěl.

Vůbec toho od života nikdy moc nechtěl, když se nad tím zamyslel. Život od něj žádal více než on od života, nebo ne? V neděli 18. prosince ve dvanáct hodin ještě ležel v posteli, ale už stihl vyluštit půlku křížovky v pátečním Svenska Dagbladet a třikrát znovu usnout. Únik? pomyslel si. Symbol mého života?

I tak se to dalo brát. Nikdy u ničeho nevydržel, a pokud se někdy s něčím snesl, pak se to nesneslo s ním. Bylo mu třicet pět let a celý život dělal vlastně jen to, že hledal něco jiného. Aby ne, pomyslel si a otočil polštář, kdo vyrůstal ve stínu Ebby, ten touží po slunečním svitu.

To byla zcela vyžvýkaná myšlenka, která už dávno ztratila veškerou sladkost. Na rodinu a starší sestru mohl svádět leccos, ale ne na věky věků. Člověk může být obětí vnějších okolností, ale ne celý život. A už vůbec ne ve švédské střední třídě na konci dvacátého století. Kdybychom prohledali celé dějiny a celou mapu světa, jen těžko bychom našli někoho, kdo by měl stejně velkou možnost rozhodovat o svém osudu jako Ebba, Robert a Kristina Hermanssonovi. To je – jak by to vyjádřil táta Karl-Erik – nepopiratelný fakt.

A navíc, kdybychom do toho chtěli šťourat, začalo se to kazit až poté, co se Robert stal svého štěstí strůjcem. Řádně odmaturoval na přírodovědné větvi gymnázia v rodném Kymlinge. Psal se rok 1988, a přestože nebyl nejlepší ze třídy, měl známky bezpochyby úctyhodné. Nemohl se rovnat Ebbě, která dokončila tutéž školu před pár lety, ale to po něm ani nikdo nechtěl. Hned na podzim nastoupil na vojnu a tam se deset měsíců tužil, zoceloval a stával mužem jakožto velitel střeleckého družstva ve Strängnäsu. Trpěl tam den co den. Minutu co minutu. V roce 1989 odešel do Lundu na univerzitu.

Humanitní studia. Rozmlouval mu to otec, rozmlouvala mu to starší sestra, ale on trval na svém. Poznal Madeleine, byla krásná a odvážná a stála na jeho straně. Společně zvládli studovat filozofii a šukat. Studovat dějiny idejí a vědění a šukat. Pít červené víno, kouřit hašiš, studovat literaturu a šukat. Zkoušet amfetamin, ale včas toho nechat, studovat dějiny umění, šukat, vydat dvě básnické sbírky (Robert) a s jednou u nakladatelů nepochodit (Madeleine). Studovat filmovou vědu, nepochodit s šestsetpadesátistránkovým románem (Robert), šukat, otěhotnět (Madeleine), skoncovat s hašišem, ale stejně ve třetím měsíci potratit, dostat A) záchvat panické úzkosti (Madeleine) a B) alergii na Roberta (Madeleine) a horempádem se vrátit k rodičům do Växjö (Madeleine). Jen se koukat, jak se všechno kolem hroutí (Robert).

Nějak se mu dařilo udržovat iluzi, že se seriózně věnuje studiu, a to před rodinou i úřadem pro studentské půjčky. Ale po Madeleinině odchodu s tím byl konec. Bylo mu dvacet čtyři let, k nejbližším státnicím měl na míle daleko, nahromadil na studijní půjčce dluh 350 000 korun a vypěstoval si špatné alkoholové návyky. Krásná a odvážná snoubenka ho opustila a obou jeho opěvovaných básnických sbírek se prodalo celkem sto dvanáct výtisků. Nastal nejvyšší čas, aby zasáhla rodina.

Na podzim 1994 bylo už všechno vyřešené (kromě dluhu na studijní půjčce, který se s ním patrně potáhne až do hrobu). Ten Ebbin buran ze sundsvallského Konzumu mu sehnal poměrně dobře placené místo na okresním ústředí v Jönköpingu. Kancelářská práce, tři až čtyři cesty měsíčně do různých prodejen Konzumu v severním Smålandu a Västergötlandu. Robert se podvolil a přijal. Kousl do kyselého jablka a stal se uměleckou duší ve vyhnanství, neměl na vybranou. První týden v září se nastěhoval do bytu tři plus jedna s jakýms takýms výhledem na jezero Vättern a třetího sobotního večera v třetí (a poslední) místní hospodě potkal Seikku. Pracovala ve školce a po večerech chodila na různé kreativní kurzy. Velice rozmanité kreativní kurzy, od aromaterapie přes feministické skicování až po transcendentální sebeobranu. V prosinci se sestěhovali a v listopadu 1995 se jim narodila dcera Lena-Sofie. Zhruba v tu dobu začal Robert běhat, potřeboval to, aby ho neroztrhal vnitřní tlak. Zpočátku deset až dvanáct kilometrů za večer, pak čím dál delší trasy. V roce 1996 se zúčastnil tří maratonských běhů s časem pod 2:50 (kromě toho posledního, z nějž musel odstoupit necelé dva kilometry před cílem kvůli akutním žaludečním potížím, ale tam to vypadalo plus mínus na 2:46). Vstoupil do sportovního klubu Vindarnas IF a zjistil, že má opravdový běžecký talent. Svých prvních pět kilometrů uběhl na klubových přeborech a vyhrál s náskokem 300 metrů před druhým závodníkem. Začal si dopisovat se známým sportovním fyziologem, který mu vysvětlil, že běžci na dlouhou trať obvykle dosahují vrcholu kolem třicítky a je výhodou, když začnou pořádně trénovat až po pětadvacítce. Robertovi bylo dvacet šest a vzpomněl si na Evy Palmovou.

Následující tři sezóny zažíval opravdu zlaté časy. Roku 1997 se stal mistrem okresu na pět tisíc i deset tisíc metrů, ale svou pravou disciplínu našel, teprve když se bez technické přípravy postavil na start tří tisíc metrů překážek na stadiónu v Malmö. Skončil třetí, za jistým reprezentačním běžcem a jistým renomovaným Polákem, s vynikajícím časem 8:58:60.

Lena-Sofie rostla, šla do školky, Seikka chodila na další a další kurzy. Robert je zanedbával a přešel na poloviční úvazek, aby stíhal trénovat. Spali spolu jednou za měsíc. Na Vánoce jezdili za tchánem a tchyní do finské Lappeenranty. Robert se porval s jedním švagrem a odnesl si čtyřcentimetrovou jizvu pod levým uchem. Roku 1998 se poprvé účastnil Švédsko-finských her. Čtvrté místo, druhý nejlepší Švéd s časem 8:42:50. Na mistrovství Švédska v Umeå si vylepšil osobní rekord na 8:33:20 a získal stříbrnou medaili. Se Seikkou spal jednou za čtvrt roku. Tchán s tchyní za nimi o prázdninách přijeli na týden do Jönköpingu. Ke rvačkám ani jiným nepřístojnostem nedošlo. O Vánocích u Rosemarie a Karla-Erika na Allvädersgatan v Kymlinge kousla Lena-Sofie svého dědečka do rtu a přivodila mu mírné krvácení. Rok 1999 byl posledním v Robertově atletické kariéře. Vymáčkl ze sebe to nejlepší, občas se potýkal se zlobící achillovkou, ale přesto zopakoval čtvrté místo na Švédsko-finských hrách, tentokrát na venkovní půdě Olympijského stadionu v Helsinkách. Tchán s tchyní se na něj přijeli podívat. Celou poslední zatáčku i cílovou rovinku sváděl Robert vyrovnaný souboj s finským běžcem o třetí místo, ale pouhých pár metrů před cílem odpadl. Finové obsadili první, druhé i třetí místo. Hry se konaly v srpnu, se Seikkou nespal od dubna, a když se vrátil do bytu tři plus jedna s jakýms takýms výhledem na jezero Vättern, zjistil, že v něm chybí ona, dcera i všechno jejich ženské příslušenství. Na kuchyňském stole ležel papírek, v němž mu vzkazovala, že už ho nemiluje, že mu vůbec nezáleží ani na ní, ani na Leně-Sofii, jakož i že se vrací domů do Finska a už ho nikdy nechce vidět.

Robert si uvědomoval, že každé slovo je do puntíku pravda, a rozhodl se nevzdorovat. Sice třikrát začal vytáčet číslo jejích rodičů, ale pak třikrát zavěsil, jakmile se ozvalo vyzvánění.

To se stalo pozdě večer v neděli 29. srpna 1999 a v pondělí 30. srpna mu zavolal ten vstřícný redaktor z nakladatelství Albert Bonniers a pobídl ho, aby se už konečně vážně pustil do Muže bez psa. Robert opravdu proseděl u onoho neblahého rukopisu pondělní i úterní večer, dokud nepocítil, že veškeré umělecké úsilí v něm ochromuje vnitřní prázdnota. Hodil všech 650 stránek do vínově červené bedny s kovovým zdobením, kde pak odpočívaly až do prosince 2005.

Poté odpracoval ještě dva týdny na okresním ústředí Konzumu, na konci září uložil do skladu veškerý osobní majetek, který se nevešel do batohu, a odjel do Austrálie.

Zazvonil telefon a přerušil Robertovu životní analýzu. Byla to jeho matka a sdělila mu, že otec chce vědět, kdy Robert přijede.

„A ty to vědět nechceš?“ zeptal se.

„Samozřejmě že chci, Roberte. Nechytej mě za slovíčko,“ řekla Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová.

„Tak dobře, mami. Zítra večer. Musím předtím ještě něco zařídit, ale vyrazím asi tak ve dvě, ve tři.“

„Roberte?“

„No?“

„Jak ti vlastně je?“

„Mám se, jak se mám.“

„Já tě opravdu nechci…“

Nedokončila větu a on její mlčení nedoplnil.

„Já vím, mami. Tak ahoj zítra večer.“

„Moc se na tebe těšíme, Roberte. Jeď opatrně, máš doufám zimní pneumatiky?“

„Jasně, mami. Ahoj, mami.“

„Ahoj, chlapče.“

Robert vstal z postele. Bylo čtvrt na jednu. Stoupl si k oknu a vyhlédl na město. Padal první letošní sníh.

Myslel na matku.

Myslel na Jeanette. Ne, nemyslel. Představoval si ji.

Zavolala mu před týdnem. Minulou sobotu.

„Ty si mě asi nepamatuješ,“ řekla.

„Moc ne,“ přisvědčil Robert.

„Jsem trochu mladší než ty. Chodili jsme na stejnou školu. Na základku i gymnázium. Ale já jsem byla pár tříd pod tebou.“

„Aha,“ řekl Robert.

„Určitě si říkáš, proč ti volám.“

„No,“ řekl Robert.

„Viděla jsem v televizi ten pořad.“

„To nejsi jediná.“

„Jasně. Jenže já jsem… ach jo, já nevím, jak to mám říct. Líbíš se mi, Roberte.“

„Díky.“

Chystal se zavěsit, ale něco v jejím hlase ho lákalo. Byl drsný a tak nějak vážný. Podle hlasu to nebyla žádná pipina, i když všechno, co zatím řekla, nasvědčovalo tomu, že je.

„Vždycky ses mi líbil. Jsi jeden z mála chlapů, co v sobě opravdu mají něco zvláštního. Kdybys jenom věděl, jak často jsem na tebe v pubertě myslela. A…“

„Ano?“

„A ty ani nevíš, kdo jsem. To je trošku nespravedlivé.“

„To mě mrzí.“

„To nemusí. V tom věku se každý baví jenom s vrstevníky. Pod sebe se nedívá, to je přirozené.“

Další pauza, které mohl Robert klidně využít, aby poděkoval a zavěsil. Vypadalo to dokonce, že se rozhodla mu tu šanci dát.

„Ehmm, a proč teda voláš?“

„Promiň. No, viděla jsem tě v té televizi a je mi jasné, že sis to pak pěkně vyžral.“

„To nepopírám.“

„Tak jsem si říkala, že bys možná rád věděl, že se pořád ještě někomu líbíš. Však víš, sebedůvěra a tak.“

„Díky, ale…“

„A potom jsem se taky doslechla, že možná přijedeš domů do Kymlinge. Na narozeniny táty a sestry. Tvůj táta byl vlastně můj třídní. Tak mě napadlo, že jestli tady pár dní budeš…“

„Hm,“ řekl Robert.

„No nic, je to jenom návrh. Ale já už jsem půl roku bez vztahu. Ráda bych si s tebou dala víno a popovídala o životě. Bydlím na Fabriksgatan, pamatuješ si, kde to je?“

„Asi jo,“ odpověděl Robert.

„Nemám děti, dokonce ani kočku. Můžu ti dát svoje číslo, abys mi mohl zavolat, kdybys měl chuť? Možná by se ti hodilo na chvilku vypadnout od rodiny?“

„Počkej, přinesu si tužku,“ řekl Robert Hermansson.

Jmenovala se Anderssonová, to mu prozradila, ještě než spolu domluvili.

Jeanette Anderssonová?

Ne, ani náhodou ji nedokázal vylovit z paměti. Kdyby se podíval na nějakou školní fotku, nejspíš by ji poznal, jenže žádné staré ročenky doma neměl. Robert Hermansson nebyl ten typ, co by přechovával podobné relikvie.

Ale když mu o pár večerů později zavolala matka a znovu do něj hučela, že musí přijet na stopětiny, stala se Jeanette Anderssonová jazýčkem na vahách. Tak zle na tom ještě nebyl, aby si to nepřiznal.

Ale přiznal si to jen taktak a jen sám sobě. Možná že přesně s tímhle počítala. Že Robert neodolá pokušení přijít k bytu neznámé ženy, zazvonit u dveří a nechat se pozvat dál.

Samozřejmě, maminko. Tak já teda přijedu.

Zimní pneumatiky? Robert Hermansson?

Léta v Austrálii byla dobrá i zlá. První sezónu se potuloval po východním pobřeží a pracoval v nekonečné spoustě turistických zařízení. Číšník, kuchař, recepční, stevard, ošetřovatel zvířat (u nemocných pand, které osmnáct hodin denně spaly a zbylých šest jedly a kadily). Byron Bay. Noosa Head. Arlie Beach. Spráce bowlingové dráhy v Melbourne. Žádná z těch prací netrvala déle než pár týdnů. Přelom tisíciletí oslavil v irské hospodě v Sydney a v Sydney také poznal Paulu a navázal třetí (a poslední?) delší vztah v životě.

Paula byla Angličanka a také svým způsobem na útěku jako Robert. Uprchla z Birminghamu před surovým a věčně opilým manželem, v Sydney pobývala teprve dva měsíce, když potkala Roberta, a dočasně bydlela u své sestry a jejího muže, kteří byli oba lékaři. Z Anglie si s sebou přivezla dceru Judith, starou čtyři a půl roku. Paula, Judith a Robert se sestěhovali v květnu 2000 po ani ne půlroční známosti. Zároveň se přesunuli na druhý konec ohromného kontinentu a zakotvili v Perthu.

Miloval ji. Těžko říct, jak to vlastně měl s Madeleine a Seikkou, ale teď při pohledu do zpětného zrcátka paměti mohl přísahat, že Paulu miloval. Měla přesně tu mírnou a odpouštějící povahu, kterou žena potřebuje, aby vydržela šest let s alkoholikem, a Robert měl dost rozumu na to, aby věděl, že tuto povahu nesmí zneužívat. Bylo to, jako by spolu vyrůstali, a navíc byla krásná. Zvlášť na Angličanku – ano, Paulu miloval.

Judith miloval taky. Svou vlastní dceru Lenu-Sofii, které bylo pět, když potkal Paulu, už několik let neviděl. Seikka mu jednou za dva až tři měsíce psala maily, na které zdvořile odpovídal, a v peněžence měl dvě fotky. Judith se v určitém ohledu stala náhradnicí a útěchou.

Mělo to vydržet, pomyslel si Robert a zapnul kávovar. S Paulou a Judith to mělo vydržet.

Ani jeho třetí (a poslední?) vážnější pokus o soužití s ženou nezkrachoval na Robertových nedostatcích. Naopak, Paulu a Judith mu vzala dvoubřitá kosa náhlého nešťastného skonu a náhlé nešťastné zbožnosti. Přesněji řečeno strašlivé spiknutí nepříznivých okolností. V dubnu 2003, tedy po třech šťastných letech (právě tak je v duchu nazýval, s velkými písmeny: Moje Šťastná Léta), přišla z Anglie zpráva, že Paulin otec je mrtvý, přejel ho kamión. Paula odcestovala s Judith a svou sestrou do Birminghamu, aby se zúčastnila pohřbu a pár týdnů byla oporou mamince. Robert je čekal doma 28. dubna. Pak je čekal 5. května, pak 12. května. Místo nich přišel 11. května dlouhý mail, v němž Paula vysvětlovala nepravděpodobný zvrat: bývalý násilník a pijan se obrátil na víru a proměnil se v zodpovědného a dobrého člověka. Geoffrey je koneckonců Judithin pravý otec a za těch pár týdnů ve staré vlasti Paula znovu objevila, co k němu kdysi cítila. Navíc je její matka po otcově nečekaném odchodu zhroucená a nebylo by správné nechat ji na světě samotnou.

Robert dal výpověď v počítačové firmě, kde pracoval posledních osmnáct měsíců, odcestoval na druhou stranu kontinentu a strávil něco přes půl roku na Manly Beach nedaleko Sydney. Když protinožské léto začalo přecházet v podzim, odletěl domů do Švédska. Přistál na Arlandě 15. března 2004, zavolal své mladší sestře a zeptal se, jestli by u ní mohl bydlet.

„Proč nezavoláš Ebbě?“ chtěla vědět Kristina.

„Neblbni,“ řekl Robert.

„Jak dlouho?“

„Jenom dokud něco nenajdu. Maximálně pár týdnů.“

„Je ti jasné, že budu brzo rodit?“

„Jestli by vás to moc obtěžovalo, najdu si něco jiného.“

„No tak dobře, ty jeden otravo,“ řekla Kristina.

S Kristinou a Jakobem (a Kelvinem, který se narodil první týden v květnu) bydlel v jejich domě v Gamla Enskede až do půli června, kdy se přestěhoval do dvoupokojového podnájmu na Kungsholmenu, v němž bydlel dodnes. Ve stejnou dobu sehnal místo barmana v nóbl klubu v centru a říkal si, že jeho život se chová jako třtina ve větru.

Nebo jako můra u žárovky. Dostane se moc blízko a zažene ji to, moc blízko a zažene ji to.

Moc blízko a shoří? Moc blízko čeho?

Zhruba tak nějak to bylo, když si v měsíci květnu roku 2005 – to už dělal v jiném klubu a na půl úvazku v bezplatném deníku Metro – přečetl inzerát v Aftonbladetu a přihlásil se do televizního pořadu „Vězni ostrova Koh Fuk“, což bylo na veškerou myslitelnou budoucnost nejhorší rozhodnutí jeho života.

Ale aspoň mám kávovar, pomyslel si a nasypal do něj dávku prášku na druhý šálek. Většina lidí na téhle planetě nemá kávovar.

Do nové analýzy traumatického víru říjnových a listopadových událostí se pouštět nemusel, protože zazvonil telefon. Byla to Kristina.

„Jak se vlastně máš?“

Úplně stejně se ho zeptala i matka a on jí úplně stejně odpověděl.

„Mám se, jak se mám.“

„Nechceš jet s námi? Máme v autě místo, jak víš.“

„Ne, díky. Pojedu sám. Musím ještě něco zařídit, než vyrazím.“

„To si dovedu představit.“

Co tím chtěla říct? Myslela tím, že existuje něco, co by měl zařídit? O čem všichni ostatní vědí, že by to měl vyřešit, a jen on sám je vůči tomu slepý?

„No nic, takže tak,“ uzavřel to. „Ahoj zítra večer.“

„Roberte?“

„Ano?“

„Nebo ne, probereme to, až se uvidíme.“

„Dobře. Čau.“

„Čau, ahoj.“

„Pa.“

Oni to čekají, pomyslel si náhle, když zavěsil. Čekají, že se zabiju. Všichni. Max v redakci. Můj terapeut – proto si nechává platit každou schůzku zvlášť. Dokonce i moje sestra.

4

Jakob Willnius vytáhl žaluzii na barové skříni a vyndal láhev Laphroaigu.

„Chceš?“

„Kelvin spí?“

„Jako špalek.“

„Tak jenom na prst. Co jsi to říkal o Jeffersonovi?“

Kristina se opřela do velké pohovky ve tvaru banánu a pokusila se přijít na to, jestli je podrážděná, anebo jenom unavená.

Anebo jestli je to stav očekávání před velkým vztekem. Hromadění psychického napětí před tichým konfliktem, který nevyhnutelně poznamená nadcházející dny. Nesmím si toho všímat, pomyslela si. Je to směšné a nedůstojné. Zkrátka nechám svou duši tady a budu hrát divadýlko. Jsem dospělá a je to jenom jednorázová akce.

Jakob postavil na stůl dvě skleničky a sedl si vedle ní.

„Volal mi z Osla.“

„Jefferson?“

„Jo. Prý se přece jenom stihne zastavit ve Stockholmu. Bylo by nesmírně užitečné, kdybych se s ním ještě před Vánoci na pár hodin setkal.“

Vztek se z vteřiny na vteřinu stal realitou.

„Co tím chceš říct?“

Jakob ji pozoroval a přitom kroužil skleničkou. Nevyzpytatelný jako kočka, když kouká na teletext, pomyslela si Kristina. Jako obvykle. V jeho úsměvu, který měl přesně stejný tvar jako pohovka, chyběl náznak ironie, v jeho světlešedých očích, v nichž se kdysi toužila utopit, nebylo ani stopy po kalkulu, a právě díky tomu, že zdánlivě vůbec nekladl odpor, se dal tak těžko porazit. A právě díky tomu… odtrhla od něj oči a zamyslela se… právě díky tomu se celé hřiště nadcházejícího konfliktu nacházelo výhradně v ní. Bylo to nespravedlivé, hluboce nespravedlivé – před čtyřmi lety podlehla té jeho primitivní elasticitě, nebo jak to nazvat, a hlavou jí probleskla paradoxní myšlenka, že právě kvůli téhle vlastnosti ho jednou opustí. Nestalo se jí to poprvé. Hodil by ses líp k filmu, Jakobe Willniusi, pomyslela si. Mnohem líp.

„Na zdraví, Kristino,“ řekl. „No, snažím se tím říct to, že když jsou Američani ochotní investovat deset miliónů do projektu Samson, byla by blbost to zazdít jenom proto, že musíme na duchamornou rodinnou večeři do Kymlinge. Duchamornou, to je citace zasvěceného a důvěryhodného hodnotitele, to ti snad nemusím…“

„Chápu. A kdy přesně ten Jefferson přijede?“

„V úterý večer. Pak letí do Paříže, kde má ve středu oběd. Ale schůzka ve středu u snídaně není zcela nereálná.“

„Není nereálná? Vždyť se vracíme až ve středu večer.“

„Jistěže.“ Teď už se na ni nedíval, místo toho studoval své nehty. To je počítá, nebo co to dělá? „Kristino, víš dobře, že na ten tyátr pojedu, ale pokud tomu dobře rozumím, mohl bych klidně odjet v úterý večer. Nebo v noci. Ty můžeš jet s Kelvinem zpátky vlakem, nebo vás sveze Robert. Ten se bude každopádně vracet někdy během středy… super, že přece jenom přijede.“

Super? pomyslela si Kristina. Co je sakra na Robertovi super? Dopila skleničku a zalitovala, že si neřekla o dva prsty. Nebo čtyři.

„Jestli to chápu správně,“ pokračoval Jakob, „nechce se od nás, abychom tam seděli dlouho do noci. Bydlíme přece na hotelu, takže se ani nemusejí dozvědět, že se vytratím trošku předčasně. Nebo co myslíš?“

Kristina se zhluboka nadechla a skočila do toho přímo rovnýma nohama. „Jestli je ten Jefferson tak důležitý a jestli už ses rozhodl, tak se se mnou nemusíš radit, Jakobe.“

Dala mu vteřinovou šanci zaprotestovat, ale Jakob jen usrkl whisky a se zájmem přikývl.

„A jak mám vědět, co mají v plánu? Moje sestra slaví čtyřicátiny a táta pětašedesátiny. Poprvé se setkáš s celou rodinou pohromadě, a nejspíš taky naposledy, protože se chystají prodat dům a odstěhovat se na Pobřeží senilů. Rodinu postihl skandál, táta se celý život snaží být jakýmsi maloměstským pilířem ctnosti a pak jde jeho jediný syn onanovat do televize… Ne, opravdu nevím, co nás tam čeká, ale jestli musíš mermomocí snídat s americkým papalášem, tak se tím nenech rušit.“

Jakob zvolil nejjednodušší východisko. Vzal ji za slovo a předstíral, že nezavětřil zlověstnou propast ironie. „Tak dobře,“ prohlásil neutrálně. „Už jsem mu navrhl středu v devět hodin, tak mu zavolám a potvrdím to.“

„A co když oslava skončí až po půlnoci?“

„Pojedu v každém případě bez přestávek. V noci to potrvá jenom tři hodiny. Vyspím se čtyři hodiny, možná pět, víc nepotřebuju.“

„Dělej, jak myslíš,“ řekla Kristina. „Kdo ví, my s Kelvinem možná pojedeme s tebou.“

5

Table of Contents

1. PROSINEC

1

2

3

4

5