Jarmila Pospíšilová

KOČKA NA PLOTĚ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jarmila Pospíšilová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6548-0

Prolog

Hotelový pokoj byl přesně podle Zuzanina očekávání neosobní, zato však působil luxusním dojmem. Veškeré vybavení zářilo novotou, lesklo se čistotou a příjemně to zde vonělo. Ložnice byla světlá a prostorná, příliš ji však nezajímala. Ohromila ji koupelna, byla nejméně třikrát větší než ta v jejím pronajatém bytečku, k tomu nádherné obklady, zrcadlo přes půl zdi, teď se na něm srážela pára.

Když sem před sotva hodinou poprvé vešla, byla překvapená, že to všechno vůbec vnímá. Měla plnou hlavu svých problémů, a přitom dokázala částí svého mozku hodnotit takové bezvýznamnosti, jako je hotelový pokoj. Ubytovala se zde ryze z pragmatických důvodů, potřebovala sílu k tomu, aby vše dotáhla do konce tak, jak se rozhodla, a věděla, že v anonymním prostředí to zvládne snáz. Tady ji nebude nic rozptylovat, nebudou na ni útočit žádné vzpomínky ani osobní drobnosti, svědci marných nadějí.

Položila své malé zavazadlo na zem k posteli, taška byla poloprázdná. Kromě notebooku s sebou téměř nic nebrala. Přešla pokoj, postála u okna a chvíli bezmyšlenkovitě klouzala pohledem po okolí. Měla výhled do zahrad, teď na podzim působily dost smutně, listí na stromech bylo opadané, tráva zažloutlá, černé větve se leskly mokrem. Nade vším visela šedivá nízká obloha, v posledních týdnech slunce skoro nevylezlo, dny byly pošmourné a lidé nevrlí. Na kamenné zídce jedné zahrádky se choulila mourovatá kočka, seděla v tom sychravém počasí nehybně a elegantně, jako by jí vlhko ani nevadilo. Nebo se snad neměla kam uchýlit?

Zuzana vešla do koupelny, napustila si vanu a přidala spoustu pěny. Svlékla se, nechala ležet oblečení na zemi a za pár okamžiků se ponořila do teplé vody, s přivřenýma očima vdechovala jemnou vůni a rekapitulovala uplynulé hodiny. Byl to ten nejnáročnější a nejtěžší den jejího života. Snad ve svých zkouškách obstála, věřila, že ano. Rozhodně nemohla najít vhodnější řešení, nedokázala přijít na nic, co by se dalo udělat lépe. Byla si jistá, že její řešení je tím nejlepším možným, které za daných okolností přichází v úvahu, i když jí při tom pukalo srdce.

Slzy jí zaplavily oči, rychle zamrkala a pláč zahnala, ještě si nemůže dovolit plakat, ještě je třeba to chvíli vydržet. Pro jistotu si musí všechno znovu projít, zkontrolovat krok za krokem, jestli na něco nezapomněla. Protože potom, až všechno skončí, už nic neopraví.

Celé dopoledne seděla doma a psala dopisy, pár jich poslala e-mailem, ale většinu nastrkala do obálek a zanesla na poštu jako za starých časů. Nepamatovala si, kdy něco podobného dělala naposledy. Procházela v duchu všechny adresáty a ujistila se, že na nikoho nezapomněla. Ano, snad to všechno zvládla správně, už bude mít klid. Všechno končí, splnila, co bylo třeba, už může plakat.

Pevně sevřela žiletku a pak se tenkým ostřím dotkla své vlastní kůže. Pozorovala své ruce, jako by jí ani nepatřily, a překvapilo ji, když uviděla krev. Zprvu ani necítila bolest, ovšem byla už tak daleko, že na fyzické bolesti jí v té chvíli nezáleželo. Vedla dlouhý řez po vnitřní straně předloktí až k zápěstí a cítila, že otevřela žílu, krev se proudem vyřinula ven. Voda se zbarvila do růžova a rychle tmavla, bělostnou pěnu potřísnily rudé cákance.

Přitiskla si tvář ke zmuchlanému kousku oblečení. Měkká bavlna ještě voněla po té draze milované kůži. Už nepřemáhala pláč, nechala tu lítost, bolest, lásku a smíření, aby se draly ven, slzy se mísily s krví a její duše se vydala na cestu domů.

Během několika listopadových dnů

I.

Byly dvě hodiny po poledni a na oddělení bylo alespoň na chvíli klidněji. Markéta se těšila na kafe, za toho půl roku, co sem nastoupila, si vypěstovala na kofeinu nejspíš závislost. V sesterně voněla káva pořád a navzdory nejrůznějším vymoženostem byl mezi sestrami stále nejpopulárnější klasický turek. Zpočátku si myslela, že něco takového prostě nevypije, ale přišla mu na chuť. Kupovala vždycky kvalitní kávu a v žádné sebelepší kavárně jí káva nechutnala víc.

Konvice se klapnutím vypnula a ona zalila rovnou tři hrnky, Zdena si dá určitě také, ani se jí nemusela ptát, a sanitářka Nataša se k nim jistě vděčně přidá. Od rána se nezastavily.

Pípnutí mobilu jí oznámilo, že má novou zprávu. Od Michala. „V kolik končíš?“

Znechutilo ji to. Moc dobře věděl, jakou má pracovní dobu, jednoduše sondoval terén, jestli se s ním bude po včerejší hádce bavit. Neměla ani nejmenší chuť. Nebylo to poprvé a ona si postupně uvědomovala, že se domů ani netěší, oddaluje své příchody z práce, protože ji tam čeká nenaložený a podezíravý partner.

Před třemi měsíci přišel o práci, zpočátku si z toho nic nedělal, vtipkoval, že si na podpoře rád chvíli odpočine, ale postupně začal zjišťovat, že najít si nové místo s odpovídajícím příjmem nebude snadné. Neměl žádnou zvláštní kvalifikaci, byl vyučený, ale řemeslu se nevěnoval. S kamarádem nastoupili v jedné realitní kanceláři a přičichli k penězům. Plat neměl špatný, ale postupně se to zhoršovalo, nakonec už firma neměla skoro žádný zisk z obchodů, nemovitosti se prodávaly dlouho a náklady rostly. Konkurence tlačila provize dolů a všichni to pocítili na mzdách.

Michal viděl putovat velké sumy peněz od kupujících k prodávajícím, odmítal si uvědomit, že jde často o celoživotní úspory, nebo o peníze z úvěrů či získané prodejem jiné nemovitosti. Začal mít nároky, snil o penězích, spekuloval, jak je vydělat. Firma se zachovala vcelku čestně a při propuštění mu vyplatila odstupné. Byla to příjemná sumička a on neodolal pokušení. S jedním známým se rozhodl spekulovat na burze. Tvrdil jí, že je to jistý zisk, a přemlouval ji, aby do toho šla s nimi, nějaké úspory přece má. Markéta měla naštěstí dost rozumu na to, aby se k nim nepřidala, obchodování na burze nerozuměla a instinktivně tomu systému nevěřila. Příčilo se jí uvěřit úsudku někoho jiného, když tento druh obchodování sama pořádně nechápala. Bylo jí jedno, co udělá Michal se svými penězi, žili každý na vlastní náklady, tam mu do ničeho nemluvila. A stalo se, že obchod nevyšel, Michal si půjčil od známých, aby jiným obchodem ztrátu zlikvidoval, zase to nevyšlo. Naštěstí s tím přestal, ale z neúspěchu poněkud zatrpkl.

Teď seděl u ní doma zadlužený, už pěknou řádku týdnů nepřispíval na nájem a s naprostou samozřejmostí se stravoval za její peníze. Zpočátku jí to nevadilo, říkala si, že za ztrátu zaměstnání nemůže a s tím obchodováním měl prostě smůlu. Od toho jsou partneři, aby se v nouzi vzájemně podrželi. Jenže situace se nelepšila, Michal snil o dobře placeném místě a zajímavé práci. Nastoupit někam, kde by tupě dřel za patnáct tisícovek, se mu nechtělo a ji už to jeho válení prostě štvalo.

„Tak aspoň něco začni dělat. No co, tak tu práci vezmi, však tam nemusíš být do konce života. Třeba se vypracuješ na lepší pozici.“

„Jo, to mám podle tebe svařovat nebo stát u soustruhu jako debil osm hodin denně na tři směny, jo?“

„Je to snad práce, ne?“

„Jasně. Pro tupce.“

„Pro tupce, jo? Jseš snad vyučenej zámečník, ne? Nebo máš vysokou a něco mi uniklo? Proč se vyvyšuješ?“

„A co na mě řveš, sakra? To je snad moje věc, jakou práci budu dělat.“

„Jo, to máš pravdu, do toho ti mluvit nebudu. Ale byla bych ráda, kdybys laskavě občas přispěl na nájem nebo udělal nákup.“

Vyčetl jí, že je přízemní, ona jemu, že je příživník, a pohádali se tak, jako ještě nikdy. Byla za ten střet svým způsobem ráda. Nikdy se neuměla hádat a nespokojenost s Michalovým přístupem k životu v ní postupně sílila. Nevěděla, jak mu to má říct, a cítila, že on sám se ožehavému tématu vyhýbá. Snad podvědomě vnímal její nejistotu, neochotu jít do konfliktu a chtěl křehký mír udržet co nejdéle. Jenže pro zlepšení situace nic nedělal a ji to jejich podivné soužití začínalo dusit.

Uvědomila si, že tak nechce pokračovat, dokonce ji už ani nezajímalo, jestli si Michal práci najde nebo ne. Chtěla to skončit, a to co nejdřív. Rozejde se s ním, ještě dnes ho vyhodí z bytu. Problém není v tom, že nemá práci, ale každý z nich má úplně jiný přístup k životu. Michal nikdy nepřestane snít o bezpracném zisku, bude ochotný vymýšlet kdejakou spekulaci, promýšlet kdejaký pofidérní obchod do nejmenších detailů. Vždycky si říkala, že kdyby energii, kterou do toho vkládal, věnoval normální práci, měl by se dobře. Jenže on takový pohled na svět nikdy nepřijme.

Vtom jí pod nosem přistál talířek s lákavě vypadajícím moučníkem. Lekla se, až sebou trhla.

„Haló, haló, probuď se,“ smála se Zdena.

„Ježiš, co to je? Tys byla v kantýně?“

„No dovol, to v kantýně nekoupíš. Domácí výroba. Pekla jsem buchtu. Zkoušela jsem nový recept.“

„Buchtu? To přece není žádná buchta, ale zákusek. Ty mě chceš zničit, už tak nemůžu dopnout džíny.“

„Ale prosím tě, kmitáme tu jako blázni, tak si snad můžeme osladit život.“

Markéta měla na jazyku další námitku, přitom si však zálibně obhlížela Zdenčin výtvor a sbíhaly se jí sliny. Než se stihla do něj zakousnout, rozezněl se sesternou signál. Překvapeně se po sobě podívaly. Nejprve nechápaly, o co jde, asi po dvou vteřinách Zdenka zařvala:

„Babybox! To je babybox!“

Obě vyběhly na chodbu a málem se srazily. Ovládlo je vzrušení a zvědavost, ale také trochu obava. Co tam najdou a jak se zvládnou postarat. Rychle v hlavách lovily, co všechno je třeba udělat. Babybox tu měly nainstalovaný necelé tři měsíce a tohle bylo poprvé, kdy jim zvukový signál hlásil, že je v něm dítě.

U dvířek ve zdi se obě zarazily, vyměnily si pohled plný napětí a opatrně je otevřely.

II.

Zdenu v první chvíli napadlo, že jde o planý poplach, že si z nich někdo vystřelil.

To dítě na ně upíralo pohled, na který do smrti nezapomene. Oči jako dvě tůňky byly plné klidu, snad až nezájmu, nehybně člověka pozorovaly a propalovaly až do morku kostí. Jako by všechno věděly, jako by znaly odpovědi na každou otázku lidstva.

V dětském obličejíku se nepohnul ani sval, ta zvláštní očka ani nemrkla a ona si na chvilku pomyslela, že tam snad leží panenka. Nějaký zatracený vtipálek je úplně zbytečně vystresoval, jako by i bez toho neměly práce až nad hlavu. Ale ne, panenka to není, podvědomě zaregistrovala nezaměnitelnou vůni miminek a její mateřské pudy se naplno ozvaly.

„Pojď ke mně, andílku,“ a už držela dítě v náručí.

Markéta stála vedle ní, užasle zírala na miminko a snažila se vzpamatovat. Rychlým pohybem popadla tašku, z níž ho její kolegyně právě vytáhla, a zaklapla dvířka babyboxu.

„No tak, broučku, už bude dobře, uvidíš,“ chlácholila Zdena dítě, které to snad vůbec nepotřebovalo, stále bylo klidné.

Markéta stála vedle Zdeny a hladila dítě zlehka po tvářičce. Pak vztáhla ruce, impulzivně si je chtěla pochovat, jen na chviličku. Zdena jí miminko předala a v té chvíli si začala naplno uvědomovat situaci, ke slovu se přihlásila profesionalita. Obě sestry byly vyvedené z míry sotva minutku, přesto si vždycky v souvislosti s tímto případem vzpomenou právě na ty první emotivní okamžiky.

„Dojdu pro doktora. A taky budeme muset někam zavolat, asi sociálku.“

Markéta přecházela po místnosti s miminkem v náručí, cítila jeho tělesné teplo a zaplavoval ji pocit něčeho posvátného. Jak se může nějaká matka vzdát dítěte? Neuměla si představit, že před krátkou chvílí někdo toho bezbranného tvorečka strčil do schránky a odešel pryč. Proč? Byla to matka, kdo ho tam dal? Nebo někdo jiný? Tohle přece nebyl novorozenec, miminku musely být podle jejího odhadu zhruba tři měsíce. Celé tři měsíce mít dítě, denně se o ně starat, krmit ho, koupat, oblékat, uspávat – a pak babybox? To je nějaké divné, přemítala.

Dítě bylo čisté, zjevně o ně někdo dobře pečoval, oblečení mělo bez poskvrnky, byly to kvalitní a nové věci, zabalené bylo v měkké dece. Nevypadalo to, že by matka trpěla nouzí a neměla jak dítě zabezpečit. Chudá máma by nejspíš neměla ani na tu značkovou tašku, do které je vložila. Markéta sjela očima na zavazadlo, položila si dítě na jednu ruku a druhou zalovila v jeho útrobách. V dece bylo ještě něco. Vytáhla to na stůl a položila vedle tašky.

Průhledné plastové pouzdro s doklady. Zahléd
la rodný list a nějaké další papíry. No vida, tohle není anonymní miminko. Nakonec se máma ještě přihlásí. Kdoví jaký má k tomu všemu důvod? Třeba jde o partnerskou krizi a ona citově vydírá okolí. Možná chce získat nějaké výhody, peníze nebo byt od města. A možná jí Markéta křivdí, taky ji třeba může týrat partner a ona neměla kam s dítětem utéct, nebo nevěděla, jak by měla své problémy řešit.

„Nejspíš se to brzy dozvíme, třeba si pro tebe máma zase přijde,“ špitla polohlasem miminku a pohladila je po zádíčkách. Jenže, co je to za mámu, jestli dala dítě do babyboxu spekulativně? Co si vymyslí příště?

Další úvahy už neměla čas rozvíjet, do dveří vběhl mladý lékař v doprovodu zadýchané Zdeny.

„Tak koho tu máme?“ Doktor Poláček se snažil o profesionální tón, ale v hlase mu zněla nervozita. Gestem plným jistoty však převzal dítě a položil je na přebalovací stůl. Miminku se to asi nelíbilo a rozplakalo se, Markétě ten pláč podivně zalichotil. A trošku se jí ulevilo, byla to podle ní přirozená reakce na rozdíl od předchozího podivného klidu.

„Ale, ale,“ chlácholil dítě doktor a za asistence Zdeny miminko svlékl. Markéta toho využila a pořádně se podívala do tašky.

„Je to holka.“

„A jmenuje se Anežka,“ doplnila Markéta. Lékař i sestra Zdena se na ni překvapeně podívali.

„Je tu rodný list, očkovací průkaz, nějaký dopis, možná ještě další papíry. Jo, a flaška se sunarem a pár náhradních plínek.“

„Hm, nějaká svědomitá matka,“ rýpnul si doktor.

Všichni tři si vyměnili tázavé pohledy, pořádně prohlédli tašku, jestli ještě něco dalšího nenajdou. Nejlíp tak telefonní číslo přímo na matku, jak podotkla Zdena.

„Tohle je nějaké divné. Matka je v rodném listu uvedená, přece ji někdo musí najít. Musí vysvětlit, co tím vlastně mínila, ne?“

„Když dá ale dítě do babyboxu, znamená to, že se ho zříká, ne? Babybox jí přece zaručuje anonymitu.“

„Jo, pokud by se nevědělo, kdo je matka, tak se po ní nepátrá, ale když nechala dopis a rodný list, ve kterém je uvedená, tak rozhodně není anonymní. Přece ji musí najít a musí se zjistit, jestli to myslela vážně, nebo co vlastně chtěla. Taky mohla jednat ve zkratu, že jo?“

Sestry se chvíli dohadovaly, jejich diskusi přerušil lékař.

„Víte co, my se postaráme o malou, zdá se, že je zdravá, pro jistotu ji tu možná necháme pár dní na pozorování, a o zbytek se postará sociálka.“ Doktor Poláček posbíral listiny rozložené na stole, shrnul je zpět do plastového obalu a už je nedal z ruky. Markétu zamrzelo, že si nestihla přečíst víc.

„Třeba v tom dopise všechno vysvětluje,“ zkusila to.

„Snad, ale to není naše věc. Dám to sociálce, musíme jim tu malou nahlásit tak jako tak, ať je v tom dopise, co chce. Dál to bude řešit sociálka, my jsme nemocnice.“

III.

Jednání s pracovnicí sociálky připadalo lékaři zdlouhavé, zdálo se, že postarší úřednice sama pořádně neví, jak případ řešit. Za celou dobu praxe se nesetkala s odloženým dítětem. Dobře znala případy zanedbávaných a často i týraných dětí. Občas mívala pochybnosti, jestli má jejich práce smysl. Co je to za svět, ve kterém dětem dokážou ubližovat jejich nejbližší? Ti, kteří se o ně mají starat a milovat je. Stejnou měrou ji znechucovaly rozvodové tahanice rodičů a neskutečně manipulativní boje o děti. Přitom šlo často především o to, zasadit druhému z rodičů citelnou ránu, ublížit, pomstít se. A nejvíc to odnášely zase děti, ačkoliv právě ony za nic nemohly a v důsledku hádek rodičů se jim zbortil svět.

Kamila Štiková teď seděla proti mladému lékaři, který už měl přece jen trochu času na to, aby se se situací vyrovnal. Postavil se k problému věcně a profesionálně – jsou nemocnice, o dítě se postarají v rozsahu, který je odůvodněn zdravotním stavem, a pak to už není jejich věc.

„Chápu vás, to je jasné. Jenže tady to asi nebude úplně jednoduché, známe totožnost matky. Bude třeba ji sehnat a zjistit její poměry, důvody, proč dala dítě pryč.“

„Copak ona se musí zpovídat?“

„Tak zpovídat ani ne. Ale to víte, zákon o rodině jasně určuje rodičovské povinnosti i práva, opuštění dítěte je dokonce trestné.“

Mladý lékař vytřeštil oči. Tak oni tu mají babybox, všude se mluví o tom, jak je takové zařízení prospěšné, ačkoliv má i plno zarytých odpůrců, ale jedno je jisté – všichni se shodují, že ten, kdo tam dítě uloží, má zajištěnou anonymitu, beztrestnost, nikdo ho nebude volat ke zodpovědnosti.

„Počkejte, to přece nemyslíte vážně. Vy ji snad chcete stíhat? Vždyť dala dítě do zařízení, kde měla jistotu, že o ně bude postaráno, a nejspíš měla vážné důvody.“

V hlavě se mu honil strohý text dopisu, pod věcnými a stručnými větami tušil rozbouřené emoce. Matka v něm pouze sdělovala, že si dcerku nemůže nechat u sebe, protože by ji nemohla vychovat. Miluje ji nade všechno a prosí, aby se o ni dobře postarali.

„Já netvrdím, že ji někdo bude postihovat. Vyjádřila jsem se špatně, jenom jsem tím chtěla říct, že zájmy dítěte jsou zákonem silně chráněné.“

„Tak to by asi bylo nejlepší tu maličkou co nejrychleji dostat do rodiny, kde se o ni budou dobře starat, ne?“

„Nemusí to být tak jednoduché, jak to na první pohled vypadá, její původní rodinné prostředí nemusí být nutně špatné, to se musí nejdříve prověřit. Když je totožnost matky známá, je potřeba zjistit, co ji vedlo k tomu, že dala malou do babyboxu. Může být, že její důvody nejsou nepřekonatelné, možná nemá kde bydlet, nebo jí chybí peníze, nebo jednoduše neunesla péči o dítě, je vyčerpaná a potřebuje chvíli pomoc a oddech, kvůli tomu nemusí jít dítě do náhradní péče. Možná si to za pár dní rozmyslí a do smrti toho bude litovat. Jestliže známe její totožnost, musíme ji najít v zájmu dítěte i v zájmu jejím.“

„No dobře, a co bude s malou Anežkou, než matku najdete?“

„Já myslím, že ji najdeme rychle. Mohla by malá být pár dní tady? Nebude to určitě dlouho.“

Doktora Poláčka to skoro naštvalo. Oni jsou přece nemocnice, pacienti jsou tu kvůli léčbě. Léčebné zařízení není od toho, aby nahrazovalo nějaké díry v sociálním systému. Už se chystal ohradit, dítě je podle všeho zdravé.

„Podívejte, věřím, že by šlo o den nebo dva. Matku najdeme a podle toho, jak se věc vyvine, se k ní dítě třeba vrátí. V takovém případě bychom asi nad rodinou nechali náš dohled. Když nezůstane u matky, půjde ta malá do náhradní péče. Nechtěla bych ji přehazovat z jednoho místa na druhé, dokud se to neujasní.“

Když se nad tím zamyslel, dal paní Štikové zapravdu. Další změna prostředí by miminku nejspíš neprospěla, ostatně na pozorování by si ji tu nejspíš den dva nechat měli, snad to bude stačit.

Rozloučili se, paní Štiková si odnesla dokumenty, které ležely u miminka, na jeho žádost mu potvrdila jejich převzetí a trochu udiveně povytáhla obočí. Mladý lékař se jí nejspíš zdál nadmíru ostražitý a opatrný. Aby se v tom všem papírování to dítě úplně neztratilo, pomyslela si trošku jedovatě.

Doktor Poláček si jejích nevyřčených výhrad všiml, nemusela nic říkat, výraz její tváře byl jednoznačný. Nehnul ani brvou, bylo mu to jedno. Každý má svou vlastní práci a svou odpovědnost. A proč by měl nějaké cizí ženské povídat, jak moc ho osud té maličké dojal? To přece vůbec nesouvisí s jeho přístupem k práci. Kdyby nevyžadoval od všech pořádek a přesnost, za chvíli by na oddělení vlád
la anarchie.

„Zavolám na soud a vyrozumím policii. Je možné, že se vám ozve soudce.“

„Proč?“

„Aby posoudil, jestli je nutné předběžným opatřením dítě svěřit do náhradní péče, nebo jestli to chvíli počká, když je tedy v nemocnici. A bude se taky muset ustanovit opatrovník, prostě je kolem toho celkem složitý postup.“

„Náhradní péče je vlastně co přesně?“ Doktor Poláček chápal význam toho termínu, ale neměl konkrétní představu.

„Dřív by to byl kojenecký ústav, teď pěstounská péče. A možná už rovnou předadopční péče. To by bylo nejlepší, pokud by bylo jasné, že malá půjde do adopce. Jenomže pořád nevíme, co ta matka…“

„Tak jo. Ať ji brzy najdete. Dáte mi vědět?“

Paní Štiková pochopila, že mladého doktora to zajímá i lidsky, ta maličká se ho osobně dotkla, není to asi takový suchar, jak se snaží tvářit. Mírně se usmála a přikývla.

„Můžete zavolat kdykoli,“ a dal jí číslo svého mobilu.

Když se za sociální pracovnicí zavřely dveře, vytáhl z šuplíku pár listů papíru. Nedalo mu to a pro jistotu si obsah plastového pouzdra ofotil ještě předtím, než ho dal z ruky. Našel si kontakt na dětskou lékařku podle očkovacího průkazu malé Anežky.

„Ordinace doktorky Košťálové,“ ozvalo se stroze hned po prvním zazvonění.

„Doktor Poláček, nemocnice. Sestři, mohl bych mluvit s paní doktorkou?“

„U telefonu, co potřebujete, pane kolego?“

„Jde mi o takovou věc, dnes jsme přijali jednu vaši malou pacientku. Jde o kojence. Někdo ji dal do babyboxu.“

Slyšel jen, jak na druhé straně paní doktorka vydechla překvapením a na chvilku se odmlčela. Pak si začala ujasňovat situaci. Popsal jí co nejstručněji stav věci.

„Dobře, takže znáte totožnost dítěte i matky, to je opravdu asi neobvyklé, tedy soudím podle toho, co znám z občasných zpráv v tisku. Tak nějak všichni předpokládáme, že do babyboxu dá někdo novorozeně, ale ne starší dítě s doklady totožnosti. Ovšem jak vám můžu pomoct?“

„Totiž, říkal jsem si, že když už známe totožnost té malé, zeptám se vás na její zdravotní stav. Co jsem viděl, jeví se mi zdravá a dobře opatrovaná. Přesto se chci zeptat, jestli jste třeba nezjistila nějaké alergie nebo cokoliv, co nemusí být hned zřejmé, však mě chápete.“

„Tak chvilku vydržte,“ a slyšel, jak požádala sestru o kartu malé Anežky. Vzápětí mu pověděla, že jí není známo nic, žádné komplikace ani alergie.

„Mám tady, že porod byl spontánní, bez komplikací, dítě je zdravé. Jen jsem ji očkovala a prohlédla, matka žádné potíže neuváděla a malá se vyvíjí dobře. Míry i váhy má optimální. Jestli chcete, můžu vám poslat zprávu mejlem.“