Veronika Černucká

Půlnoční vrah

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2017

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7873-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7874-9 (mobi)

Vrah jim posílá dopisy.

Je cynický, nemilosrdný a brutální.

Ty dopisy, to jsou rozsudky smrti.

Kryštof Vlček překročil hromádku tlejícího listí a otevřel schránku na dopisy. Šlo to ztuha, protože byla zima a on měl prokřehlé prsty. Zašmátral vevnitř, ale nahmatal pouze jednu obálku. Vyndal ji a strčil do kapsy kabátu. Zakousl se do něj mráz a on si vyhrnul límec až k uším.

Přibouchl za sebou vrzající branku a mezi šípkovými keři prošel k lavičce u jezírka. Ztěžka na ni dosedl a pohledem zabloudil ke krmítku v koruně staré jabloně. Hodovali tam dvě sýkorky a jeden vrabčák a krmítko se kymácelo sem a tam, jak se ti opeření nenažranci přetahovali o lojovou kuličku. Zafuněl si do zmrzlých dlaní, a když to nepomohlo, vylovil z kapsy rukavice. Studený vzduch ho štípal v nose a on se hrdě rozhlížel kolem sebe. Tohle všechno získal jen díky své píli a pracovitosti. Když byl malý, neodvažoval se ani doufat, že by kdy mohl bydlet v něčem podobném. Zahrada sice není, co bývala, ale člověk musí znát své priority. Jabloně a hrušně potřebují prořezat, ale když to nevadí Františce, on se rozhodně nebude angažovat. Péči o dům a zahradu vždy považoval za něco přízemního, co mu brání v uměleckém rozletu. Jedna se sýkorek pohlédla jeho směrem a on se na ni usmál.

Potom si vzpomněl na dopis.

Adresa na bílé obálce byla napsaná úhledným elegantním písmem, ale chyběla jakákoliv informace o odesílateli. Zamračil se. S obchody to určitě nesouvisí. Právník přece říkal, že už je všechno v pořádku a nikdo ho nebude otravovat. Sice to nedopadlo tak, jak si oba přáli, ale katastrofa byla zažehnaná a on z toho vyvázl víceméně se ctí. Hlavní je, že se o tom nedozvěděla Františka se Šimonem.

Náhle si uvědomil, že na obálce chybí známka. Cože? Podíval se ještě jednou, ale bylo to opravdu tak. Po známce ani stopy. Ostatně, i ta adresa je poněkud divná.

Kryštof Vlček

Dlouhá 35

Suchánkov

Kde je směrovací číslo? Jak je možné, že dopis došel? Ne že by jejich pidi město oplývalo ulicemi, ale místní pošťák není zrovna z nejbystřejších. Nu, co si budeme povídat. Venca je pošuk a nemá všech pět pohromadě. Kolikrát už ve schránce našel pohledy patřící sousedům a kolikrát si musel u sousedů vyzvedávat své vlastní dopisy.

Ale bez ohledu na Vencu, nemělo by být na obálce razítko pošty? A tak usoudil, že dopis někdo přinesl osobně. Rozmrzele si pomyslel, jestli byl takový problém zazvonit, jenže pak mu došlo, že dotyčnému křivdí. Nejspíš to udělal, ale pokud nebyl místní, tak nemohl tušit, že je Františka na vozíčku a nepohybuje se tak rychle, jak by chtěla.

Kdo to psal? Kdo má takhle vytáhlá písmena se smyčkami a sklon doprava? Nevěděl. A dokonce se ani nedokázal rozhodnout, jestli to napsala žena, anebo muž.

Roztrhl obálku a vyndal z ní přeložený arch papíru.

Očekávej mě dnes v noci. Půlnoční vrah.

Zvrátil hlavu a začal se smát. Sýkorky s vrabčákem polekaně vzlétli a on se zakuckal. Tak tohle opravdu nečekal. Tohle ne. Kdo si z něj vystřelil a co tím sleduje? Odjakživa byl bohém a o kalendář se přestal zajímat už dávno, ale není dnes náhodou Halloween?

Ano, to bude ono. Celou noc budou na chodnících svítit bachraté dýně s vyřezanýma očima a rozšklebenými ústy a po městě bude pobíhat drobotina v bláznivých kostýmech. Představil si, jak u něj zvoní tlupa upírků a vlkodlaků loudících čokoládu, a usmál se. Děti miloval a tahle představa ho zahřála u srdce.

„Jen počkejte, vy pacholci,“ zašeptal láskyplně. „Já vám připravím takové překvapení, na které do smrti nezapomenete.“

Vymýšlel, jak se oblékne a nalíčí, a pobaveně se usmíval. Rodina by jeho plán považovala za dětinskost a snažili by se mu to zatrhnout, ale není se čeho obávat. Františka chodí spát brzo a Šimon je na konferenci v Mnichově.

Promýšlel detaily a culil se od ucha k uchu.

Ledový vítr mu olízl obličej. Vstal, zmuchlal dopis do kuličky a hodil ho do jezírka. Kulička opsala ve vzduchu velký oblouk a praštila do hlavy sádrového vodníka. Potom sklouzla mezi umělé lekníny a rozpustila se.

Františka odložila zrcadlo a zhluboka si povzdechla. Vrásky v obličeji už nezakryje ani sebedražší make-up a kdysi havraní vlasy jsou celé prokvetlé stříbrem. Kadeřnice jí lže, že to má šmrnc, ona ví své. Ochablou kůži na krku skrývá pod řadami perel, ale s jaterními skvrnami na rukou bohužel nic neudělá.

V rádiu skončil přímý přenos z Rudolfina a Dagmar Peckovou vystřídalo pásmo reklam. Františka dojela k rádiu a rázně ho vypnula. Koho zajímají inkontinenční vložky a lepidlo na umělý chrup? Jestli po něčem netouží, pak po tom, aby jí připomínali chatrnou tělesnou schránku a vlastní smrtelnost. Urovnala si výstřih hedvábné halenky a podrážděně začichala.

Kryštof to s tou kyticí myslel dobře, ale jí se protivily jak kaly, tak lilie. Nesnášela jejich voskové okvětní plátky a vyplazené pestíky obtěžkané pylem. Rozhodla se, že do místnosti vpustí čerstvý vzduch, a tak se rozjela k oknu. Odhrnula krajkovou záclonu a mírně povstala, aby dosáhla na kliku. Ošetřující lékař by to považoval za zázrak, ale jen ona ví, jaká je pravda.

Ano, byla v situaci, kdy se nemohla hýbat a kdy jí každý pohyb přinášel úmorné bolesti, ale ta doba je nenávratně pryč. Proč tedy předstírá, že se neobejde bez kolečkového křesla? Z pohodlnosti? Ze zvyku? Chce, aby ji sousedé litovali a syn k ní byl pozornější? Nebo doufá, že si tím vynutí Kryštofovu lásku?

Ba ne, tak naivní není. O lásce v jejich manželství už dávno nemůže být řeč. Kdysi se milovali, to dá rozum, ale mezitím uběhla spousta let a přihodila se spousta věcí. Deset let po svatbě se jim narodil Šimon a od té doby ji manžel podvádí. Možná že to dělal i předtím, ale ona byla slepá a hluchá.

Odborníci by řekli, že jejich vztah je patologický. Ona se buď doprošovala, nebo jím pohrdala. On si z ní neustále utahoval a jeho jízlivá slova bodala do srdce. Nejhorší krizi prožili před několika lety. Tehdy Šimonovi nabídli práci v jedné pražské nemocnici, a aby nemusel každý den dojíždět sto kilometrů, sehnal si tam podnájem. Kryštof se bláznivě zamiloval do veterinářky z Ústí nad Labem, ale jako obvykle mu to nevydrželo ani půl roku. Vrátil se spráskaný jako pes a požádal ji o další šanci. Kolikátou už? Třicátou? Čtyřicátou?

Po jeho návratu k rodinnému krbu začaly její problémy a ona pochopila, že jí nemoc dala do rukou obrovskou zbraň. Kryštof byl pořád u ní, obskakoval ji a ona si hýčkala falešný pocit, že mu na ní záleží. Na zálety už neměl tolik času, a hlavně ji podváděl tak, že o tom nevěděla a nemusela se cítit ponížená. Možná, že se její invalidita hodila i jemu. Milenky mohly naléhat, aby ji opustil, a on mohl apelovat na jejich morálku. Přece ji nenechá na holičkách, že? A co na tom, že Šimon dal v Praze výpověď a vrátil se domů, aby se o ni staral.

Buď jak buď, když dřepí na vozíku, Kryštof se drží doma. Otevřela okno a vychutnávala si štiplavý mráz, který se kolem ní prohnal. Parapet byl pokrytý jinovatkou, a jestli se počasí neumoudří, co nevidět napadne sníh. Dřív zimu milovala, ale raději ani nechtějte vědět, jaké to je, když se kolečka boří do rozbředlé hnědavé břečky.

V zahradě se objevil Kryštof a ona ucouvla, aby ji neviděl. Svým líným houpavým krokem došel k lavičce a posadil se na ni. Potom vytáhl dopis. Ztuhla. Vyklonila se z okna, aby lépe viděla, a když si uvědomila, jak přihlouple se její muž usmívá, roztřásly se jí ruce a ze rtů jí unikl bolestný sten.

Která coura je to tentokrát?

Kolik jí je? Jak vypadá? Kryštof nikdy neměl žádné limity ohledně věku, výšky, váhy nebo barvy pleti. Jednou se spustil s mulatkou a mezi jeho milenkami se našlo i několik monstrózně obézních žen, jejichž celulitida připomínala krátery na Měsíci. Odkud ta ženština je? Doufejme, že nebyl natolik nevkusný, aby lovil v místních vodách.

Kryštof hodil dopis do jezírka, což ji utvrdilo v tom, že mu psala milenka. Proč už si nedá pokoj? Manžel se zvedl a ona musela konstatovat, že pořád vypadá dobře. Na svůj věk je zachovalý a v dobré kondici. Měří skoro dva metry, je statný a má mužnou hranatou čelist. Ženy podléhají jeho průzračně modrým očím a koneckonců i ty sněhobílé vlasy mají leccos do sebe. Na jaře slavil sedmdesátku, ale kdyby tvrdil, že je mu o deset méně, lidi by mu věřili.

Navíc je slavný a stýká se s lidmi, o kterých se píše v bulváru. Koho by pak zajímalo, že má vpáčené palce u nohou, chlupatý zadek a záda posetá bradavičkami? Stejně je to zvláštní. Kdyby jí někdo v mládí řekl, že se jednou provdá za eskamotéra a kouzelníka, vysmála by se mu. Ona a nějaký komediant? Nikdy! Narodila se sice do socialismu, ale její rodiče a prarodiče nikdy nezapomněli na to, jak žili dřív. Byli elita, byli honorace. Bankéři a právníci. Jeho předci dřív dřeli v továrnách, ale po válce se měli lépe než oni.

Její táta skončil v uranových dolech a máma pracovala jako uklízečka v jeslích. Františka se vyučila švadlenou, nastoupila do národního podniku Lověna a byla komunistům vděčná za to, že ji nechali po večerech vystudovat střední zdravotnickou školu. Po maturitě dělala pečovatelku v domově důchodců a po revoluci konečně začala pracovat jako kvalifikovaná zdravotní sestra v nemocnici.

Kryštof coby synek z dělnické třídy chodil na známou hereckou školu a po promoci získal lukrativní místo na ministerstvu. Hned jak to šlo, začal podnikat. Koupil divadlo, založil vlastní hereckou společnost a začal se svými kolegy obrážet nejdřív Československo a potom Česko a Slovensko. Dostavil se úspěch i peníze.

Manžel zaťukal na dveře. Zahnala nostalgické vzpomínky a přesunula se do kolečkového křesla. Nasadila falešný úsměv a pobídla ho, aby vstoupil.

Vrah si nasadil černou kuklu a vyrazil do tmy. Cestu si dobře promyslel a záměrně si vybral ulice s neobydlenými domy a nezastavěnými parcelami. Teplota klesla pod nulu a vrah ocenil péřovou bundu a teplé maskáče, které si pro tuto příležitost zakoupil v army shopu. Ještě teď se ušklíbal při vzpomínce na jejich udivené pohledy, když vešel dovnitř a předložil seznam všeho, co potřebuje.

Ulice byly opuštěné. Všichni v Suchánkově spali, aby nabrali síly do nadcházejícího pracovního týdne. Hospody už měly zavřeno, a protože mrzlo, nebál se, že narazí na zamilované dvojice. Došel ke křižovatce a zahnul doprava. Za kadeřnictvím Ivety Haškové odbočil doleva a bedlivě se rozhlédl. Kousek odsud se nachází vietnamská večerka, a co kdyby její pracovití majitelé usoudili, že budou pracovat i v noci? Naštěstí byl všude klid a vrah mohl pokračovat.

Když procházel kolem parkoviště před poštou, polekal ho podezřelý šramot. V batohu na zádech měl baterku, ale tu hodlal použít pouze v krajní nouzi. Po několika minutách pochopil, odkud hluk vychází. Na popelnici seděla vychrtlá mourovatá kočka a soukala do sebe kostru z uzené makrely.

„Nechte vlajky vlát. Johoho.“

Vrah skočil za popelnici a přikrčil se za kartony s hnijícími zbytky zeleniny.

„Chopte se kormidel. Johoho.“

Vrah zaskřípal zuby. Kdyby nebyl tak rychlý, nevyhnul by se setkání s místním ožralou Radkem Vojáčkem. Kočka zaprskala a vrah se odvážil vyhlédnout. Vojáček se motal po parkovišti a nadával na zaparkovaná auta. Když došel k popelnici, zastavil se. Kymácel se ze strany na stranu a snažil se zaostřit na kočku, která si olizovala tlapky.

„Johoho? Co tady tak sedíš a čumíš?“

Kočka ho ignorovala, rozčileně zabušil do popelnice. Kočka stále nereagovala. To ho vytočilo doběla. Rozeběhl se a popelnici nakopl. Zadunělo to a kočka seskočila na zem.

„Jedeš!!! Padej, ty mrcho!“

Kočka odběhla a Vojáček si rozepnul poklopec. Horký proud moči narážel do popelnice a Vojáček pohupoval boky, aby na plechu vykreslil ležatou osmičku. Vrah nevěděl, jestli se má smát, anebo brečet.

„Johoho,“ zahuhlal Vojáček spokojeně a s patřičnou hrdostí si prohlédl své dílo. „To by šlo,“ usoudil a natáhl si kalhoty. Potom se odkolébal pryč.

Vrah se vysoukal z úkrytu, rozcvičil ztuhlé údy a rozeběhl se. Přes parkoviště a další dvě ulice téměř sprintoval. Čas ho tlačí a on si nemůže dovolit přijít ani o minutu později. Kryštof Vlček zemře přesně úderem půlnoci.

Vrah zalitoval, že neviděl, jak se staroch tvářil. Lekl se? Klel? Považoval to za kanadský žertík? A co udělal s dopisem? Spálil ho na uhel, nebo si ho schoval? Ne že by na tom tolik záleželo. Vlček je pouze jednou obětí z mnoha a policie se dříve či později k jeho vzkazům dostane a zveřejní je. Potom se rozpoutá peklo.

Zajímá vás, jak k dopisům přišel? Jistěže je nenapsal sám, není přece žádný hlupák. Už dřív si udělal výlet do Dubí, kde není problém sehnat ochotnou prostitutku. Procházel se po dříve vyhlášené E55 a netrvalo dlouho, než našel svolnou ženu závislou na drogách. Potřebovala peníze, a tak napsala všechno, co jí nadiktoval.

Zda se nebojí prozrazení? Nebuďte naivní. Prostitutka se nedožila následujícího rána. Nahé znetvořené tělo zakopal v lese a vrátil se do Suchánkova. Týdny pročítal noviny, ale nikde o ní nepsali. Pokud si někdo všiml, že zmizela, nejspíš si pomyslel, že udělala štěstí a odjela s kunšoftem do Německa.

Chcete vědět, kolik má dopisů a obálek? Věřte, že hodně. Ta kurva nebyla žádná myslitelka a trvalo jí skoro dvě hodiny, než byl spokojený. Ruce měla rozpíchané a plné boláků a z jejího nakyslého pachu se mu zvedal žaludek. Když jí zasadil první ránu, pomyslel si, že jí vlastně prokazuje službu.

Na rohu Dlouhé ulice se zastavil a zaposlouchal se. Naštěstí se zdálo, že všichni tvrdě spí. Novákovi jsou v Dominikánské republice, Hanáková odjela k nemocné sestře, stará Bureška se zlískala becherovkou a dva domy čekají na nové majitele. Zejí prázdnotou a na neoploceném pozemku je zapíchnutá cedule s nápisem: Na prodej.

Jde se na to.

Přelezl nízkou branku a došel ke dveřím. Sundal kuklu, rozepnul si bundu a zaklepal. Chvíli nato se z domu ozvaly šouravé kroky a cosi, co k jeho údivu znělo jako natěšené mumlání. To ho vyvedlo z konceptu.

Dveře se otevřely a Vlček překvapeně zamrkal. Vrah kolem něj proklouzl dovnitř.

Vlček se nadechl, aby něco řekl, ale už to nestihl.

„Sorry, ale někdo musí být první.“

Iva Bernášková si upravila silonky, popadla lejstra a zamířila s nimi za šéfem. Starosta dorazil před hodinou, a tak usoudila, že by už mohl být použitelný. Přede dveřmi hlasitě zakašlala, napočítala do deseti a vstoupila. Vojtěch Suchánek se rozvaloval v koženém křesle a klimbal. Nohy měl položené na stole, z odulých rtů mu vytékal pramínek slin a z levé tlapy mu visely Hospodářské noviny.

Odsunula talířek s nakousaným párkem a třískla stohem listin. Jenomže starosta byl nezmar. Několikrát zamlaskal a spal dál. Iva vyndala ze stojánku ořezanou tužku a pošimrala ho špičkou po chodidlech. Přitom si všimla, že má na levé ponožce malou dírku. Starosta zaškubal nohama a hlasitě zachrápal.

„Pane starosto! Pane starosto!“

Suchánek zakňoural a konečně se probral. Taktně od něj odstoupila a dopřála mu čas, aby se vzpamatoval.

„Dobré ráno, Ivuško. Přinesla jste mi ty papíry? Nějak jsem se zamyslel.“

Zamyslel? A že se zamýšlíš často, co?

„To chápu, šéfe. Takový pracant, jako jste vy, se hned tak nevidí.“

V Suchánkovi zabublal smích. Ta Iva je ale chytré děvče. Konečně mu z pracáku poslali někoho s mozkem. Navíc se na ni dá i dívat. Zuby má možná příliš protáhlé, ale to vyváží dlouhýma nohama a kratičkými sukýnkami.

„Až svolám jednání zastupitelstva, připomeňte mi, abych tam navrhl zvýšení vašeho platu.“

Tomu tak věřím, pomyslela si, ale nahlas řekla: „Děkuji.“

Suchánek přelétl pohledem horu papírů a odfrkl si. „Podívám se na to, až se vrátím. Teď se půjdu porozhlédnout po městě. Přineste mi poznámkový blok, ano?“

Když se za ní zavřely dveře, vrhl se na párek a celý si ho nacpal do pusy. Ačkoliv si s místním řezníkem nesedli, Kubíčkovi se musí nechat, že uzeniny vyrábí prvotřídní.

„Tady to je.“

Iva před něj položila reklamní zápisník se znakem Suchánkova. Zelenožlutý had se obtáčel kolem kmenu jabloně se zlatými jablky a Ivu škodolibě napadlo, jak musí šéf trpět, když není ve znaku jeho naducaný obličej.

„Děkuji, Ivuško. Co bych si bez vás počal? Nechcete přinést z města nějakou sladkost?“

Iva se poplácala po plochém břiše a prohlásila, že raději ne, protože si musí hlídat postavu. Suchánek, kterému se ručička na váze naposledy zastavila u sto dvaceti kilogramů, jen nechápavě zakroutil hlavou.

„Tak já jdu a vy střežte pevnost.“

Před radnicí se zachumlal do šály a na uši si nasadil klapky. Roztržitě pozdravil prvňáky, se kterými se míjel u kašny. Děti hopsaly jako koníci a na zádech jim poskakovala plyšová zvířata vyboulená svačinami. Módě nikdy nerozuměl a ani se o to nesnažil. Vlastní děti nemá a cizí si drží hezky od těla.

„Jdeme do muzea hraček,“ zahýkal jakýsi chlapec nadšeně.

„Ano? To je zajímavé,“ zalhal.

„Mají tam velké draky a taky netopýry.“

„Já se těším na auta. Můžeme se v nich projet,“ zajásala drobná dívenka s cůpky.

„Já si koupím cukrovou vatu.“

„Já postavím hrad.“

Předstíral, že má na spěch. Snad jejich učitelky pochopí, že nemá čas na bezduché tlachání, když na jeho bedrech leží blaho celého města.

„Děti, rozlučte se s panem starostou.“

Prvňáci unisono zaječeli: „Na shledanou!“ A začali zuřivě mávat.

Prchl tak rychle, jak mu to jeho váha dovolila, a zpomalil až na hlavní třídě. Předklonil se, zhluboka dýchal a do tváří se mu pomalu vracela barva. Vyndal z kapsy zápisník a sedl si na bobek. Minule zaznamenal na chodníku několik prasklin a chtěl se ujistit, že už je všechno v pořádku. Stavební odbor svůj úkol naštěstí zvládl a on mohl pokračovat v cestě. Tak co tu máme dál?

U školy zjistil, že jeden z automatů na pití má prasklé sklo. „Tohle není náhoda,“ zasyčel nenávistně a vytočil číslo na městskou policii. Nechal si zavolat velitele a poručil mu, aby prohlédl kamerové záznamy. Jestli to udělal nějaký spratek ze školy, postará se, aby dostal dvojku z chování. Tohle se v jeho městě dělat nebude. Tohle tedy ne.

Vykračoval si po hlavní třídě a kochal se pohledem na své království. Městu vládne čtvrté volební období a všechno nasvědčuje tomu, že se dočká i pátého. Voliči si ho váží a i věční rýpalové už přestali poukazovat na to, že svoji ulici nechal přejmenovat na Suchánkovu. Tomu se prostě nedalo odolat. Suchánek, Suchánkov a Suchánkova ulice.

Spokojeně zachrochtal, ale vtom si všiml prázdných lahví od piva. Takový svinčík! Do poznámkového bloku si zapsal: Vynadat Technickým službám a zavést veřejně prospěšné práce!!! Poté zamířil k bílému dvoupatrovému domu s cedulí: Maxova galerie. V Suchánkovi se probudily lovecké instinkty a jeho bledé oči se proměnily v rentgeny. Zkoumal dům píď po pídi a snažil se objevit něco, co by mohl Riegerovi vytknout.

Jenomže dům zářil čistotou, prosklené výlohy byly vzorně naleštěné a stříbrný volkswagen parkoval na vyhrazeném místě. Náhle si ale něčeho všiml a málem zavýskl nadšením. Ten kanál má odklopené víko. Taková hrůza! Co kdyby tam spadlo dítě? Nu, dítě možná ne, to by se tam asi nevešlo, ale co nějaký pes? Jeden z těch malých kriplů by tím klidně mohl propadnout.

Napřímil se a vytáhl svůj chytrý telefon. Vyfotil kanál ze všech možných úhlů a přitom se triumfálně usmíval. Jeho počínání přilákalo zvědavce a on byl ve svém živlu. Jen ať občané vidí, že když jde o jejich bezpečí, je pro něj důležitá i takováhle maličkost.

„Co se děje, starosto?“ křikl na něj chlápek v montérkách.

„Je tady otevřený kanál,“ upozornil je a výmluvným gestem ukázal na poklop.

„Jo tohle. Taková prkotina. Vždyť ta díra nemá víc než pět centimetrů.“

Hlouček ztratil zájem a lidé se pomalu rozcházeli.

Starosta si poslal fotky na svůj služební i soukromý e-mail a potom telefon schoval. Došel ke skleněné výloze a rázně na ni zabušil.

Max Rieger kouřil vodní dýmku a nevzrušeně sledoval starostovo počínání. „To je idiot,“ konstatoval a dál bafal. Suchánek pobíhal kolem kanálu, rozhazoval rukama a Max si uměl představit, jak lamentuje. Jeho teatrální chování přilákalo dav zevlounů a starosta se předváděl jako ve Zlaté kapličce. Max zavřel oči a otevřel je, až když Suchánek začal mlátit do výlohy.

„Už běžím!“ zařval a šnečím tempem se šinul ke dveřím. „Copak hoří?“ zavrčel nevrle.

Suchánek si všiml, co má Rieger na sobě, a zalapal po dechu. Maxe to utvrdilo v tom, že kimono s vyšívanými třešňovými květy a pivoňkami bylo skvělou volbou. Suchánek zazíral na jeho tvarohově bílá lýtka a znechuceně si pomyslel, že si ten úchyl holí nohy.

„Jsem taky kvůli kanálu před galerií, občane.“

Na slově „občane“ si dal patřičně záležet a Maxovi zacukala ústa.

„Tak pojďte dál, pane starosto,“ prohlásil naoko uctivě.

Suchánek následoval vlající kimono a znechuceně se rozhlížel kolem sebe. Na prahu výstavní místnosti se zarazil a vytřeštil oči na změť abnormálně velkých lidských končetin válejících se po zemi. Ženská stehna se opírala o mužská, další údy byly vzájemně propletené a z jednoho kolene vyrůstalo chodidlo se čtyřmi prsty.

„Měl byste dbát na bezpečnost svých návštěvníků. Ten odkrytý kanál, to je trestuhodná nedbalost. Kdybych si toho nevšiml, mohlo se stát strašlivé neštěstí.“

Max se posadil na kobereček, zkřížil nohy a přisunul k němu vodní dýmku.

„Dáte si?“

Suchánek zíral na skleněnou nádobu, ve které bublala voda, a jeho obličej měnil barvy jako pokožka chameleona.

„Vy mi nabízíte drogy?“ vyjel na Riegera.

„Když nechcete, tak nechcete,“ prohodil Max a strčil si do pusy tmavou hadičku.

„Tak co bude s tím kanálem?“

„Měl byste zavolat Technické služby,“ poradil mu Max.

„Ohohóóó. To by se vám líbilo. Kdybychom měli utrácet peníze z městské kasy za podobné lajdáky, jako jste vy, přišli bychom na buben.“

Rieger vydechl hustý kouř.

„Nemyslete si, že vám to jen tak projde! Mám to všechno zdokumentované. Budete rád, když vyváznete jenom s pokutou.“

Max odložil šlauch a probodl starostu očima.

„Víte, že se nerad hádám, starosto. Ale než jste sem vtrhnul, tak jste se měl podívat do katastru. Tam byste zjistil, že kanál patří městu.“

Suchánek poulil oči, nafukoval tváře a Max se nemohl zbavit pocitu, že vypadá jako vzteklá ropucha.

„Ověřím si to,“ vyprskl, ačkoliv oba věděli, že není co ověřovat a že Max má pravdu.

„Jenomže je tady ještě ta druhá věc.“ To Maxe zaujalo. „Jaká druhá věc?“

„Mluvím o té ženě. A nehrajte překvapeného! Mám svědky, kteří viděli, že jste tu měl o víkendu ženskou.“

„A v čem je problém, starosto?“ zeptal se Max a snažil se nerozesmát.

„Je vdaná a vy jste byl viděn, jak se s ní líbáte na veřejném místě. Ani si nechci představovat, jaké tady probíhaly orgie. Pohoršení občané volali strážníkům a stěžovali si na vás.“

„Aha. Netušil jsem, že tady máme mravnostní policii. Odvedete mě do šatlavy, nebo mi dovolíte telefonát mému právníkovi?“

„Bude stačit, když své nevhodné chování vysvětlíte strážníkům.“

„Milerád, pane starosto. Nechci, aby se mě sousedé báli a mysleli si, že tu mám opiové doupě plné neřesti. Pořádek musí být, to chápu. Abyste viděl dobrou vůli, převléknu se a půjdu s vámi. Když budete chtít, můžete mi nasadit pouta.“

Vyskočil ze země a shodil ze sebe kimono. Stál před starostou v černých slipech a ten fascinovaně zkoumal jeho tetování ve slabinách. Prohlížel si tvora s kopyty a křídly a nebyl z něho moudrý.

„To je Pegas. Bájný kůň. Symbol nového začátku. Vytetoval jsem si ho sám.“

„To je kůň? Vypadá spíš jako žirafa. Já se vám divím. Když už se musíte takhle hyzdit, tak jste si měl vytetovat něco hezkého.“

„Králíčka nebo andělíčka, že? To bych bohužel nesvedl, zas až takový umělec nejsem,“ prohlásil skromně.

„Hlavně si pospěšte,“ zamručel Suchánek. „Nemám na vás celý den. Vy si tady hrajete, ale já musím pracovat.“

Maso se s mlasknutím přisálo k dřevěné podložce a Miloš Kubíček ho natočil tak, aby se dostal ke kosti. Popadl sekáček, rozpřáhl se a vší silou praštil. Křuplo to a místností se rozlétly úlomky kostí. Gumovou zástěru zkropily kapičky krve a on se natáhl pro utěrku, aby si otřel potřísněný obličej. Když byla krkovička naporcovaná, uložil kusy masa do kýble a odnesl je do prodejny. Potom usoudil, že si zaslouží cigárko.

Sundal zástěru, přehodil přes sebe teplý svetr, který mu koupila dcera k loňským Vánocům, a se zapalovačem a startkami vyšel před své řeznictví. Stoupl si před umělého čuníka ve výloze a zapálil si. Obě prodavačky se činily, věděl, že se na ně může spolehnout. V Suchánkově bylo jako obvykle mrtvo a jemu to naprosto vyhovovalo. Neměl rád hluk, zbytečné kecy a hlavně ženské tlachání o ničem.

Kubíček byl vysoký hřmotný chlap se zarudlým obličejem a hlavou holou jako koleno. Ruce měl jako lopaty a chodidla tak široká, že si musel nechávat šít boty u ševce. Pod srostlým huňatým obočím měl hnědé oči s tak inteligentním výrazem, že to mnohé překvapovalo. Popotáhl z cigarety, která se ztrácela v jeho tlapě, a vypustil dokonalý obláček kouře.

Popel mu zamazal kalhoty a on si ho roztržitě rozpatlal po stehně. Kalhoty byly kdysi bílé, ale původní barvu byste na nich hledali marně. Zažloutlé plátno bylo plné zažraných rezavých skvrn a on byl hrdý na to, že kalhoty dokázal uchránit před dcerou. Lenka je maniačka na čistotu, a kdyby bylo po jejím, skončily by v popelnici.

Dokouřil a vajgl cvrnkl co nejdál do silnice. Škoda, že nedoletěl až ke Klementové, pomyslel si zklamaně. S Jitkou Klementovou byl na kordy od chvíle, kdy si v protějším domě otevřela kavárnu ve francouzském stylu. Marlene v sobě spojovala cukrárnu s bistrem a Klementová se mohla přetrhnout, aby vybudovala něco, čemu ona říká podnik na úrovni. Pche. Lidem servíruje pidi porce a titěrné sladkosti, které vypadají jako pro panenky. Vypláznete několik stovek a odejdete s kručícím žaludkem.

On tam byl celkem třikrát a pokaždé na naléhání dcery. Mačkal se u maličkého stolku a bál se pohnout lokty, aby náhodou něco neshodil. Na jeho vkus to tam bylo přeplácané a doteď nepochopil, proč jí tam ze stropu visí sušené kytice levandule. Lence to připadalo originální, ale on musel sklánět hlavu, pokud nechtěl, aby ho fialové květy šimraly na nose.

„O kom se mluvívá, daleko nebývá,“ zavrčel a zapálil si další cigaretu. Drobná blondýnka otevřela dveře a vytlačila z nich bílý kovový stolek. Stolek postavila před kavárnu a šla pro židle. Kubíček ji sledoval se zdviženým obočím. Kdo si tam sedne v takové zimě? Bába bláznivá. Škoda, že město prodalo budovu zrovna jí. Jemu se mnohem víc líbil projekt toho chlápka, který tam chtěl otevřít prodejnu ryb. Nakonec i mýdlárna těch dvou děčínských buzíků by byla lepší než tohle.

Z otevřených dveří vyběhl vypasený kocour. Zazíval, narovnal hřbet a jako paša si vykračoval po chodníku. Kubíček si prohlížel jeho šedomodrou srst a uvažoval o tom, že by jeho zimní kabát potřeboval nový límec. Když byly stolky rozmístěné před kavárnou, Klementová je oprášila prachovkou. Kocour ji líně pozoroval, a když ho to přestalo bavit, vyskočil na jednu ze židlí a udělal si pohodlí. Klementová ho podrbala za ušima a pak, aniž by Kubíčkovi věnovala jediný pohled, zmizela v kavárně.

Vtom jeho pohled upoutala zvláštní dvojice. Max Rieger rázoval směrem k němu a kousek za ním se valil zadýchaný starosta. Suchánek neměří ani sto sedmdesát centimetrů a on měl pocit, že od jejich posledního setkání přibral dobrých deset kilo. Anebo je to optický klam způsobený tím, že jde se štíhlým a vysokým Maxem? Zajímalo ho, kam mají ti dva namířeno, ale raději si ukousne jazyk, než by se jich zeptal.

Jestli v Suchánkově někoho nesnáší ještě víc než Klementovou, tak je to starosta. Rieger ho přátelsky pozdravil, kdežto starosta visel pohledem na jeho cigaretě. Miloš nikdy nedokázal odolat tomu, aby tohohle kašpara trochu nepodráždil. A tak hodil hořící cigaretu na chodník a potom ji rozmašíroval podrážkou.

Už už to vypadalo, že mu Suchánek vynadá, ale když si uvědomil, že jeho protivník je o dvě hlavy vyšší, nechal si zajít chuť.

„Pane Kubíčku, zaznamenal jsem několik stížností na vašeho psa. Nebylo to poprvé, co ho viděli, jak volně pobíhá po veřejném prostranství. Uvědomte si laskavě, že jsou tady rodiny s malými dětmi a nemohoucí senioři. Mou povinností je zajistit jejich bezpečnost. Co byste dělal, kdyby je váš pes pokousal?“

„Můj Lord by nikdy nikomu neublížil,“ prohlásil rázně. Riegerovi neuniklo, že zaťal pěsti.

„To říká každý majitel,“ odsekl starosta.

Max se v duchu sázel sám se sebou, kdy Kubíček vystartuje a jednu mu flákne. Suchánkovi přál pořádnou nakládačku, ale starosti mu dělala Klementová. Co kdyby se zrovna dívala ven a potom by byla ochotná svědčit ve starostův prospěch? Celé město přece ví, že ti dva jsou spojenci. Její strana se postarala o to, aby byl zvolen starostou, a on jí na oplátku přihrál jeden z nejlepších domů, kterými město disponovalo.

„Můj pes je vzorně vychovaný a poslouchá na slovo.“

Starosta se mu šklebil do obličeje. Řezník udělal krok dopředu a starosta pro jistotu ustoupil.

„Lorde, k noze!“ zaburácel Kubíček. Nic se nedělo, proto zařval znovu: „Lordééééé!“

Ze zahrady se přiřítil bílý voříšek s hnědými skvrnami. Byl o něco větší než krysa, ocas měl zkroucený do spirály a Max nebyl schopný určit, o jakou rasu jde. Ratlík obíhal kolem starosty, cenil na něj zuby a ňafal jako pominutý.

„Vidíte? Je agresivní. Navíc štěká a tím ruší spořádané občany.“

„Ticho!“

Ratlík okamžitě zmlkl. Posadil se na zadní a oddaně civěl na svého páníčka. Jazyk mu visel z tlamy a uši, po okrajích okousané, mu trčely do výšky jako antény.

Starosta zvedl ruku a Lord výhrůžně zavrčel.

„Pro dnešek to vyřešíme pouze napomenutím. Ale mějte na paměti, že tu nesmí pobíhat žádná zvířata.“

Vypasený kocour z kavárny zamňoukal a hupsl na chodník.

„Támhle je další zvíře,“ poznamenal Rieger a spiklenecky mrkl na Kubíčka.

Kocour pronikavě zamňoukal a kráčel pryč.

„Pobíhá tady, ohrožuje občany, a navíc je ruší mňoukáním. Jestli chcete, nahlásím to na městské policii.“

„Starejte se o sebe!“ Max pokrčil rameny.

„Myslel jsem to dobře, starosto. Mně také leží na srdci blaho občanů. A když už se bavíme o těch občanech, jak to vypadá s mojí žádostí o grant?“

Suchánkovi se po tváři rozlil blažený úsměv.

„Snažil jsem se, abyste ty peníze získal vy, ale bohužel jsme došli k závěru, že jste nesplnil podmínky. Bylo jasně dané, že podpoříme pouze neziskový projekt.“

Max přemýšlel, kam tím míří.

„Hodlám pořádat výstavy začínajících umělců. Co je na tom komerčního? Nebudu vybírat vstupné a exponáty budou neprodejné.“

„Jenomže galerie je spojená s krámkem a ten je, jak je nám známo, výdělečný.“

„Jsou ve stejném domě, ale copak je takový problém zamknout dveře? Navíc budu výstavy pořádat v době, kdy je obchod zavřený.“

„V obchodním rejstříku figurují jako jedna firma,“ prohlásil starosta triumfálně.

„To jste vymyslel sám, nebo vám poradila Klementová?“ rýpl si Kubíček.

„Je to rozhodnutí celého zastupitelstva.“

Kubíček dostal záchvat smíchu a Rieger si připadal jako v Kocourkově. Peníze od města nepotřebuje, ale proč by je měli jako každý rok dostávat jen Suchánkovi kamarádi?

„A kdo tedy vyhrál?“

„Nakonec jsme vybrali projekt Kryštofa Vlčka.“

„Ten starý kaňour vymýšlí neziskové projekty, jo?“ zachechtal se Kubíček a vycenil na starostu křivé zuby.

„Taky by mě zajímalo, co vymyslel tak geniálního,“ rýpl si Max.

Starosta byl jako mílius. „Jestli chcete, můžete mě k němu doprovodit, stejně to máme cestou.“

Františka se probudila neobvykle pozdě. Když se vyhrabala z peřin, bylo už devět hodin. Důkladně se protáhla, promasírovala si lýtka a chodidla a potom odešla do koupelny. Vyčistila si zuby, namazala se centimetrovou vrstvou krému proti vráskám a pro jistotu si ji téměř čtvrt hodiny vklepávala do obličeje.

Ze skříně vyndala černé šaty s kolovou sukní a nad levé ňadro si připnula stříbrnou brož ve tvaru vážky. Šperk jí dal kdysi Kryštof a pojily se s ním nostalgické vzpomínky. V té době se hádali méně než obvykle a ona zažívala cosi, co se téměř blížilo štěstí. Tehdy měl Šimon před svatbou a ona věřila, že je s Kryštofem čeká nový začátek. A i když se to později zvrhlo a dopadlo to tak, jak to dopadlo, brož občas vytáhla a potěšila se s ní.

Posadila se do kolečkového křesla, přes nohy si přehodila kostkovaný pléd a na něj položila rozečtenou Danielle Steelovou. Ačkoliv Kryštof jejími romány opovrhuje, ona je čte ráda. Už proto, že Steelová je její vrstevnice. Šimon nad její libůstkou mávl rukou a prohlásil, že je to lepší, než kdyby hrála mariáš.

Sjela speciálně upraveným výtahem do přízemí a dojela ke kuchyni. Dům byl tichý a ji překvapilo, že manžel ještě vyspává. Kryštof je plný energie a chuť do života z něj přímo sálá. Kolikrát se chytli jen proto, že byl vzhůru už v půl šesté a dělal hluk. Zapnula rychlovarnou konvici a do modrotiskových hrnků odsypala zrnkovou kávu. Kryštofovi dopřála štědrou dávku cukru, a když voda začala vřít, zalila je až po okraj. Sedla si s kávou k dubovému stolu a otevřela knihu.

Začetla se a nevnímala čas. Hlavní hrdinka čelila intrikám a Františka s ní soucítila natolik, až jí vyhrkly slzy. Otřela je hřbetem dlaně a raději se i vysmrkala. Papírový kapesník odhodila do odpadkového koše a z lednice vyndala vepřovou plec. Kryštof už několik dní básní o segedínském guláši, a tak mu udělá radost. Z věšáčku sundala zástěru a uvázala si ji kolem krku.