Vlastimil Vondruška

DOBRONÍNSKÉ MORYTÁTY

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY XI

Odpovědná redaktorka Olga Poulová

Grafická úprava Miroslava Zedníčková/PT MOBA

Obálka Marcel Bursák/PT MOBA

Autorská spolupráce Alena Vondrušková

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška, 2017

© Alena Vondrušková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Vydání první

ISBN 978-80-243-7587-8 (ePub)

ISBN 978-80-243-7588-5 (mobi)

Mé ženě Aleně

I

Před výstavným dvorcem zastavily saně tažené dvěma dobře krmenými koňmi. Z kozlíku seskočil bakalář Petr, urostlý mládenec s kudrnatými vlasy tmavými jako uhel. Byl hezký a navzdory uhrančivě tmavým očím budil na první pohled důvěru. Uměl tenhle dar užívat, při vyšetřování zločinů byl neocenitelným pomocníkem, protože dokázal umluvit i ty nejnedůvěřivější svědky. Na sobě měl nové soukenné nohavice a modrý plášť podšitý kožešinou. Navzdory mrazivému vzduchu byl prostovlasý.

Na okamžik zaváhal, potom vrhl omluvný pohled na svou ženu Rozárku, půvabnou tmavovlásku, z jejíhož oválného obličeje ho zamilovaně sledovaly velké modré oči. Manželé byli přesně tři týdny. Choulila se zimomřivě do pláště, který ji nejen hřál, ale zakrýval zatím téměř neznatelně se zakulacující břicho. Čekala dítě, ale času měla ještě spoustu, narodit se mělo až někdy před svatým Janem Křtitelem. Přes uši měla staženou nádhernou kožešinovou čapku. Tu dostala ke svatbě.

Vedle ní seděl královský písař Jiří Adam z Dobronína. Společně byli zabaleni velkou houní, opírali se o sebe rameny, a i když byli na cestě od úsvitu a foukal vítr, zima jim nebyla.

Bakalář Petr obešel saně, aby pomohl nejprve vystoupit svému pánovi. Slušelo se to nejen proto, že byl urozený a zastával úřad písaře Královské komory, ale také proto, že si ho Petr nesmírně vážil. Zajistil mu totiž výnosné místo po svém boku v kanceláři a Rozárku zachránil před bídou a osudem opovrhované nevěstky. Přijal je do své domácnosti a dal jejich životu nový smysl.

Teprve pak pomohl bakalář Petr své ženě. Zvedl ji do náruče, až Rozárka vypískla překvapením. Postavil ji opatrně do sněhu a objal rukou kolem ramen.

„Tak tohle je mé panství,“ řekl jejich pán a ukázal širokým obloukem kolem sebe. Pak se trochu toporně protáhl, po dlouhé jízdě byl ztuhlý. Přece jen už nebyl nejmladší. Byl to postarší muž s ušlechtilou tváří zdobenou krátkou, pečlivě zastřiženou šedivějící bradkou. Vypadal sice přísně, ale bylo to jen zdání. Na sobě měl prostý oděv z kvalitního sukna. Brával si ho výhradně na cesty, v Praze nosíval tmavý oblek španělského střihu s bílým okružím kolem krku, jak vyžadovalo jeho postavení zemského úředníka. Kord však neodkládal ani na cestách. Měl ho zavěšený u pasu a pod kazajkou ukrýval pistoli. Při svém povolání vyšetřovatele musel být opatrný a neustále ve střehu.

Jiří Adam z Dobronína nebyl chudý. Kromě příjmu z úřadu vlastnil na Starém Městě pražském výstavný dům a po rodičích zdědil panství s tvrzí a několika vesnicemi. O svá práva se sice musel soudit s Janem Trčkou z Lípy, ale nakonec dal soud zapravdu jemu. Panství se mohl ujmout kromě jiného i na přímluvu královny Anny Jagellonské, která nad ním držela ochrannou ruku. Oceňovala jeho vyšetřovatelské schopnosti, neboť mnohokrát prospěl Českému království. A jednou ve velice ožehavé záležitosti i jí osobně. Její královský manžel Ferdinand Habsburský příliš vděčný být neuměl, ale jeho půvabná manželka ano.

Sněhu leželo všude tolik, že upravenou cestu k bráně tvrze lemovaly hromady vysoké jako člověk. Za nimi vlevo vystupovaly střechy vesnice. Selské dvorce byly seřazené podél protáhlé návsi, zakončené starobylým kostelíkem s nízkou, masivní věží. Vpravo se rozkládala pláň netknutého bělostného sněhu. Pod ní ležel zamrzlý rybník.

„Letos je tady sněhu nějak málo,“ zasmál se Jiří Adam z Dobronína. Když zachytil nedůvěřivý pohled svých pomocníků, pobaveně vysvětloval: „Tady na Vysočině to není jako v Praze, moji milí. Když začne padat, uvězní nás spolehlivěji než kobka v Daliborce. Ale je teprve začátek adventu, však ono to ještě přijde.“

„Pokud zapadneme sněhem až po uši, co tu budeme dělat?“ zeptala se Rozárka. Nikdy nebyla zvyklá lenošit. Zkušeným okem poznala, že tvrz je nejen výstavná, ale zřejmě pečlivě spravovaná. Tam pro ni asi mnoho práce nebude.

Brána v kamenné hradbě s dřevěným podsebitím byla otevřená a skrze ni viděla umetený dvůr. Nebyl velký, ale působil příjemně. Na pravé straně se nacházely hospodářské budovy, na levé stáje a chlévy a přímo proti bráně patrový starobylý palác. Nebyl velký, ale masivní, s okny ještě podle způsobu předků s hrotitým ostěním. Vysoko nad hřeben šindelové střechy vyčnívaly tři komíny a ze všech se kouřilo.

„Nu, já tu obvykle na Vánoce lenoším,“ odpověděl lehkomyslně pán z Dobronína. „Někdy vstávám z lůžka až na oběd. Vám dvěma to doporučuji rovněž.“

Řekl to způsobem, že se Rozárka nepatrně zarděla. Ale když si to představila, došlo jí, že to vlastně není vůbec špatný nápad. V Praze se s Petrem většinou vídala jen brzy ráno a pak pozdě večer. A to ještě za předpokladu, že spolu se svým pánem něco nevyšetřoval. Někdy jim při pátrání pomáhala a byla na sebe nesmírně hrdá. Nebyla jen hospodyní, ale podílela se na něčem, co považovala za nesmírně důstojné, a to bylo odhalování zločinců. To ji ovšem nezbavovalo povinnosti starat se o domácnost. A když k tomu někdy přibylo běhání po městě a vyptávání se, občas večer usnula dřív, než se vedle ní Petr uložil.

„Od toho přece advent je,“ potvrdil vážně její manžel. „Křesťan má po celoroční práci užívat darů, o které se zasloužil svou prací, a důstojně očekávat svátek narození Páně.“

Rozárka do něj nenápadně rýpla loktem. Neměla ráda, pokud mluvil jako kazatel, i když chápala, že občas nedokáže zapomenout na svá univerzitní studia. Jenže teď stáli na zasněžené cestě a ne na kazatelně.

Petr to pochopil a rychle dodal: „Jak jinak lze očekávat největší svátek křesťanů a nový rok než v kruhu své rodiny. Tedy nás tří! Lenošení je v tomto smyslu činnost rozhodně bohulibá.“

Jiří Adam z Dobronína se nepatrně usmál. Ano, tihle dva se stali jeho novou rodinou. Byl vdovcem a než se s nimi před necelými dvěma lety v Plzni náhodou potkal, nudil se. Tehdy měl pocit, že stárne, nic už ho nečeká a stává se z něj mrzout. Od té doby jako by omládl. Alespoň jeho myšlenky omládly určitě. Bohužel tělo, a především klouby, to jaksi nezaznamenaly, nebo to nechtěly pochopit. Přesto byly uplynulé dva roky nejšťastnějšími za poslední léta jeho života. Své pomocníky měl rád, jako by byli jeho krve. Věřil jim a právem. Proto je považoval spíše za přátele než služebníky.

Pod klenutým obloukem brány s masivními vraty rozevřenými do dvora se objevil postarší muž důstojného vzhledu a spěchal k nim. Šel tak rychle, aby to bylo zdvořilé, ale rozhodně nepospíchal, jak by to asi udělali jiní servilní služebníci. Poníženost Jiří Adam z Dobronína nesnášel, a proto tak opovrhoval svým nadřízeným v úřadu podkomořím Hynkem, který se před nejvyššími zemskými úředníky div neplazil po podlaze.

Správce tvrze Mikuláš Trunkl byl rodem Němec a sloužil už jeho rodičům. Byli zhruba stejně staří. Než se královský písař potkal se svými dvěma pomocníky, byl jediný, s kým si občas důvěrně porozprávěl. Mikuláš Trunkl rozuměl hospodářství jako málokdo, a proto panství prosperovalo.

„Vítejte, urozený pane Adame,“ uklonil se správce. „Čekali jsme vás až zítra. Včera tu projížděli dva kupci a tvrdili, že cesta od Štoků je neprůjezdná, museli jet velkou oklikou. Tak tohle jsou ti dva?“ Bakaláře Petra i Rozárku přejel rychlým, oceňujícím pohledem.

„Napsal jsem mu o vás,“ vysvětlil jim Jiří Adam z Dobronína, jako by se skoro omlouval. „Dal jsem pro vás připravit nejlepší komnatu, kterou tu mám. Je po mých rodičích a od jejich smrti v ní nikdo nespal. Uklidil jsi ji, Mikuláši?“

„Samozřejmě. Voní čistotou, urozený pane, a už dva dny v ní topíme, aby se zdi vyhřály. Ale s jídlem je to horší. Má žena začala teprve teď ohřívat polévku, ale chvíli to potrvá. Jak jsem řekl, nečekali jsme vás.“

„Já jí pomohu,“ navrhla rychle Rozárka.

„To nebude třeba,“ dobromyslně to odmítl Mikuláš Trunkl. „Jídlo je hotové, jen se musí ohřát. To má Luitgarda zvládne určitě sama. Jen si po cestě pořádně odpočiňte!“

Pak se obrátil k bráně a křikl na zevlující čeledíny a děvečky, kteří vyhlíželi ze dvora, aby nečuměli jako telata a raději se chopili zavazadel urozeného pána. Štolbovi nařídil, aby odvedl do maštale koně a pořádně je vyhřebelcoval. A až jim bude dávat pít, ať je voda vlažná a přidá do ní trochu otrub.

Prošli bránou s čeledí za zády. Na dvoře si Rozárka znovu potvrdila, že její první dojem byl rozhodně správný. Všude byl pořádek a postřehla, že stáje jsou plné dobytka. Ze stodoly, která ležela ukrytá za nárožím paláce, se ozývalo klapání cepů. Urostlý muž ve starobylé suknici z nebarvené šerky právě odnášel na rameni plný pytel na sýpku.

Vešli do paláce. Celé přízemí zabíral rozlehlý sál s masivním krbem, v němž praskala buková polena. Vedle krbu bylo u zdi široké dřevěné schodiště, kterým se dostali do horního patra. Nad schody se nacházela nevelká protáhlá místnost s jedním malým okénkem ve štítě. Teď v zimě bylo uzavřené okenicí, a proto u schodů visela lampička, která celý prostor osvětlovala tlumeným mihotavým svitem plamenů. Na delších stěnách bylo po páru dveří.

„Vyznáte se tady snadno. První dveře vlevo vedou do mé komnaty,“ vykládal Jiří Adam z Dobronína, který se ujal povinností průvodce. Nechtěl to nechat na svém správci. „Za druhými vlevo budete spát vy dva. První dveře vpravo, tam žije můj správce a zadní komnata je další ložnice. Je prázdná, v posledních letech jsem tu žádné hosty neměl.“

„Nerad odporuji, můj pane,“ ozval se opatrně správce, „ale ta ložnice prázdná není. Předevčírem přijel váš bratranec, urozený pan Bohuslav. Vyhnat jsem ho nemohl a neměl jsem možnost požádat vás o souhlas. Proto jsem ho ubytoval tam. Ale řekl jsem mu, že rozhodnete vy, až dorazíte, zda tady zůstane.“

„Bohuslav?“ opakoval Jiří Adam z Dobronína nedůvěřivě. Se svým bratrancem se neviděl dobrých dvacet let. Bohuslav z Hůrky pocházel z rodu Adamovy matky, jenže kdysi jí bratr cosi provedl, a proto se rodiče s Bohuslavovými vůbec nestýkali. O co tehdy šlo, to nevěděl, nikdy o téhle větvi rodu nemluvili.

Překvapení se okamžitě změnilo v nelibost. Advent ve své tvrzi si chtěl užít s lidmi, které měl rád. Chtěl si odpočinout, právě končící rok nebyl vůbec snadný. Místo toho tu měl příbuzného, kterého ani neznal, nezajímal ho a neměl ho vůbec rád.

„Proč mne nepřišel uvítat?“ řekl naštvaně. „Slušelo by se, aby mne o pohostinství alespoň formálně požádal. Když jsme se naposledy setkali, měl jsem ho plné zuby. Namyšlený a hloupý. Kde je?“

„Nepočítali jsme, že se tu dneska objevíte, můj pane,“ krčil správce omluvně rameny. „Odjel brzy ráno do Jihlavy. Cosi tam prý musí zařídit. Zda je hloupý, to neumím posoudit, ale namyšlený se mi nezdá. Celou dobu se choval pokorně a zdvořile. Život umí zkřísnout i větší bouřliváky. Sloužil ve vojsku a bojoval v Uhrách. Má jen pravou ruku, o druhou přišel.“

„Až se vrátí, promluvím s ním,“ uzavřel královský písař. Mezitím kolem nich prošla čeleď se zavazadly a podle pokynů Rozárky je rozdělila do jizeb.

„Jen se převlékneme,“ oznámil správci. „Připrav nám ke stolu svařené víno, za chvilku tam budeme. A nezapomeň na číši pro sebe, Mikuláši.“ Pak zmizel ve své komnatě. Bakalář Petr otevřel sousední dveře a galantně dal Rozárce přednost, aby vstoupila první.

Jizba po rodičích pána z Dobronína se Petrovi i Rozárce líbila na první pohled. Byla v nároží paláce, a proto se okna nacházela ve dvou rohových stěnách. Zasklená byla nazelenalými prohlédacími kolečky vsazenými do masivního olověného rámu. Do jizby padalo skrze sklo příjemné lehce nažloutlé světlo, které vyvolávalo iluzi, že venku svítí slunce. Stěny bez oken nebyly omítnuté, ale spáry mezi kvádry byly pečlivě vymazané a pomalované pestrými barvami. Dvě vnější zdi byly proti chladu táflované velkými dřevěnými kazetami.

V krbu praskala buková polena a ten zvuk dával pocit klidu a domova. Topeniště obložené pískovcovými deskami bylo přilepené k příčce, oddělující komnatu od ložnice Jiřího Adama z Dobronína. Petr nahlédl zvědavě do komína. Dole byl užší, ale očouzená zčernalá zeď po dvou loktech končila, nad ní se komín rozšiřoval, neboť do něj ústil ještě jeden průduch. Bylo jasné, že komín sloužil k odvodu dýmu i z ložnice jejich pána.

U krbu je k posezení přívětivě zvala dvě starobylá křesla krytá kožešinami a mezi nimi stolek. Pod okny stála nízká, ale velice dlouhá truhlice. Byl to starodávný kus nábytku a jeho víko sloužilo k sezení, pokud chtěl někdo lenošit u okna.

Co však oba nadchlo, bylo místo ke spaní. Uprostřed jizby se nacházelo pódium vyzděné stejně jako neomítnuté zdi z kvádrů. Nahoru vedly tři stupně kryté zašlým kobercem. Na pódiu stálo lůžko s nebesy, z nichž visely soukenné závěsy. Oba dobře věděli, že čím výše je lůžko nad podlahou, tím tepleji v něm bude. Jenže tenhle obyčej předků mizel, zvláště tam, kde se v jizbách topilo kachlovými kamny. V domě na Starém Městě pražském to tak bylo, ale tvrz v Dobroníně byla uspořádána ještě podle starobylých pořádků, a proto působila tak důvěrně a pohostinně.

„Tady nám bude teplo, i kdyby se v krbu netopilo,“ libovala si Rozárka. Byla okouzlená, protože si stále nemohla zvyknout na to, že jako vdaná žena má právo sdílet lůžko s mužem počestně. Doma na Starém Městě pražském spali až do svatby každý jinde, tak to vyžadovaly městské předpisy. Pán domu byl totiž podle zemského zákona odpovědný za mravy své čeledi. I když v tomto ohledu Jiří Adam z Dobronína svým pomocníkům nikdy nic nezakazoval a nechával je žít podle jejich představ, za tmy se do Petrova lůžka plížila vždycky s pocitem jistého provinění. Teď už nemusela.

„O to, abychom v loži nechřadli zimou, se jistě postaráš, má drahá! Ale přesto by se v krbu topit mělo. Jsme na Vysočině, podívej se z okna, jak to tam vypadá. Ještě mám po cestě omrzlé uši,“ popichoval ji Petr. Otevřel truhlici a sám do ní začal ze svého vaku skládat věci.

„Počkej,“ odstrčila ho Rozárka a ujala se toho. Žádný chlap neuměl složit košili tak jako ženská ruka. V tomhle nebyl bakalář Petr výjimkou.

Věci uložili snadno. Měli jen pár kusů oděvů, ty nezakryly ani dno rozměrné truhlice. K tomu pár cetek, a byli hotoví. Své lepší šaty nechali v Praze, aby si je na venkově nezničili. V čem by Petr chodil do úřadu? A Rozárka, teď už jako vdaná žena, do města a na návštěvy? Sváteční šaty měli dokonce hned dvoje, takže v tomto ohledu se považovali za zámožné. Ty první jim koupil jejich pán záhy poté, co se usadili v jeho domě, a ty druhé na svatbu. Zvláště ty si šetřili.

I když se zpočátku bránili takové štědrosti, pochopili, že z jeho strany to není projev prázdného milosrdenství, ale že z toho má nelíčenou radost, jako by dával dárky svým dětem.

„Sluší ti to,“ pochválil Petr manželku. Svlékla si zpocené soukenné šaty a oblékla lehčí domácí. Prostá plátěná suknice, košilka a lajblík, oblečení, jaké nosívaly služebné, ale na Rozárce vypadaly úplně jinak. Měla skvělou postavu a uměla si oděv ovázat kolem těla tak, aby dala vyniknout těm správným půvabům. Doma v Praze ji proto některé sousedky po straně pomlouvaly, ale do očí si netroufly, patřila přece k domácnosti písaře Královské komory.

Zbožné ženy kališnického vyznání nechávaly na rozdíl od Rozárky šat volně splývat podél těla, a místo své krásy zdůrazňovaly poslušnost a to, že svědomitě pečují o domácnost. Rozárka si odmítala zavěšovat k pasu vidličky či naběračky, jak bývalo módní, zvláště pokud šly rodiny do kostela. Znala dvě zbožné měšťanky, které bez téhle ozdoby u pasu nevyšly z domu, ale přitom vařily rozhodně hůře než ona. Tak proč dělat na ulici divadlo?

Vydali se po schodech dolů, ale sotva se ocitli ve velkém, příjemně vyhřátém sále, překvapeně se zastavili. Jejich pán seděl u stolu s jakousi stařenou. Na sobě měla prostý venkovský šat a na ramenou dlouhý plášť, který jí sahal až ke kotníkům. Měla seschlý vrásčitý obličej a byla rozhodně starší než jejich pán. V očích měla slzy a Jiří Adam z Dobronína ji právě konejšivě hladil po tváři.

Bakalář Petr se naklonil ke své ženě a tiše špitl: „Konec lenošení. I když jsme s ním vlastně ani nezačali. Obávám se, že nás čeká vyšetřování!“

II

„Jen pojďte,“ kývl Jiří Adam z Dobronína na své pomocníky. „Tohle je Cecilka. Bývala mou kojnou, abyste věděli. Měla nejlepší mléko široko daleko.“

„A tys byl to nejhladovější dítě, jaké jsem poznala, Adámku. Musela jsem ti dokonce občas svařovat nejrůznější byliny, když tě bolelo bříško, jak ses přejedl,“ usmála se a otřela si uslzené oči. Tou vzpomínkou na dávné mládí jako by celá pookřála.

Královský písař přikývl, ale hned věcně pokračoval: „Včera zmizel její vnuk Michal.“

„Kam šel? V těch závějích mohl někde uvíznout,“ zeptal se bakalář Petr, i když mu bylo jasné, že tak snadné to nejspíše nebude. To by se jeho pán netvářil tak vážně.

„Byl za domem,“ pokračovala stařičká kojná. „Šel naštípat trochu dřeva.“

„Počkej, Cecilko,“ ohleduplně ji přerušil Jiří Adam z Dobronína. „Mí pomocníci to tady neznají. Nejdřív jim musím vysvětlit, kde vlastně bydlíš. Ves byla založena dávno před válkami s kališníky. Tehdy se hospodářům vyměřily lány a oni si postavili statky. Na dolním konci stojí má tvrz, která chrání přístup na náves od Štoků. Na horním je kostel s mohutnou hradbou, a ten chrání Dobronín z opačné strany. Mí předkové se totiž přidrželi katolické víry, a v časech válek museli odrážet nájezdy nepřátel. Jednou skoro celý Dobronín lehl popelem. Naštěstí je to už pryč! Všichni hospodáři, když se sem kdysi přistěhovali a založili vesnici, uzavřeli s vrchností smlouvy, za které zaplatili. Ty jim zajišťují právo držet majetky. Když jsem tedy chtěl Cecilce a jejímu manželovi věnovat lán, museli si usedlost a pole zřídit mimo obvod obce, až za kostelem, u cesty do Polné.“

„Však se na nás místní pořád dívají svrchu,“ povzdechla si Cecilka. „Je to stejné jako ve městě. Lidé z předměstí nejsou měšťané. Na vesnici nejsou řádní sousedé ti, kteří nebydlí na návsi.“

„Tohle jsem vykládal proto, abyste si uměli představit okolí jejího domu,“ dodal Jiří Adam z Dobronína, ale pak zmlkl, aby dal staré ženě možnost vše vysvětlit.

„Dobrá, tak tedy Michal byl za domem a štípal dřevo,“ pokračovala. Tvář zase zešedla a v očích se objevily slzy. „Když se dlouho nevracel, otevřela jsem dveře a křikla na něj. Ale neobjevil se! Tak jsem se šla podívat. Zmizel, nebyl tam.“

„Mohl přece odejít,“ upozornil bakalář Petr.

„Dal by mi to vědět. A kromě toho, u špalku jsem na zemi našla krev.“

„Tak se zranil.“

„Šel by se ošetřit domů. Jenže sekera zmizela. A ve sněhu jsem našla stopy. Nebyly mého vnuka. Tyhle byly mnohem větší. Můj vnuk měl na nohách dřeváky, ale tyhle byly od kožených bot.“

„Abyste rozuměli,“ zasáhl Jiří Adam z Dobronína, „manžel Cecilky, starý Dobrovič, býval kdysi nejlepším lovčím v celém kraji. Naučila se to od něj.“

Stařena věcně přikývla, ale hned pokračovala: „Ty stopy vedly od plotu ke špalku a pak zase zpátky. Ovšem to už ten muž něco vláčel. Měl asi malé saně, takové ty co se v zimě používají na svážení dřeva. Na nich muselo ležet tělo mého vnuka, protože tu a tam jsem našla stopu krve. Kus plotu vzadu byl povalený, tudy ten neznámý saně protáhl. Šla jsem po stopách, jenže on objel obloukem dům na cestu, co vede do vesnice. Tam jsem stopu ztratila. Ani krev jsem dál neobjevila.“

„Takže ho ten chlap z nějakého důvodu zabil a odvezl,“ shrnul bakalář Petr opatrně. Nechtěl té ženě působit bolest, ale na druhou stranu nemělo smysl se při vyšetřování opájet nereálnými představami a zavírat oči před realitou.

„Dvě námitky,“ opravil ho ihned Jiří Adam z Dobronína. „Na té cestě potkala Cecilka kupce, kteří se předtím stavovali tady v tvrzi. Vzpomínáte, byli to ti dva, co tvrdili, že nejde projet od Štoků, a museli proto putovat oklikou. Jenže ti si ničeho podezřelého nevšimli.“

„My ale od Štoků projeli celkem snadno,“ namítla Rozárka. „Co když lhali? Třeba to mají na svědomí oni.“

„Nemají,“ zabručel správce. Dosud seděl mlčky na rohu stolu a sledoval hladinu vína ve své číši. Bylo zřejmé, že je tou věcí pohnutý. Cecílii znal léta a měl ji rád.

„Já s těmi kupci poslal dva chlapy, aby jim pomohli, kdyby byly zase někde závěje, protože pospíchali. Doprovodili je na hranice panství, skoro až k Polné. Ne, ti kupci v tom prsty nemají.“

„Hledáme zatím neznámého muže, zločince,“ pokračoval Jiří Adam z Dobronína. „Zraní nebo zabije Cecilčina vnuka a na saních ho odtáhne k cestě. Jenže právě teď jsme u té záhady. Kdyby s ním pokračoval k Polné, nejspíše by se potkal s těmi kupci. Pokud by zamířil k vesnici, musel by ho vidět kostelník, protože skoro celý den pracoval na hřbitově. Od kostela je vidět na cestu k usedlosti dobře. Tedy ne až k domu, jen k zákrutě cesty. Ale i to stačí.“

„Právě k té zákrutě však onen chlap se saněmi podle stop zamířil. Proto jsem ji na uježděné cestě ztratila,“ zakončila stará kojná. „Musí to tu dobře znát.“

„Mohl se pak samozřejmě otočit a odjet jinam, aby se nedal vystopovat. Tím se dostáváme k druhé záhadě,“ pokračoval Jiří Adam z Dobronína ke svým pomocníkům. „Proč by vůbec chtěl někdo Michala zabít? Ale i kdyby, proč si dal tolik práce, aby tělo odtáhl? Navíc tak složitě. Přitom mu muselo být jasné, že tím zločin neutají. Mohl klidně nechat tělo ležet v zahradě. To, co udělal, nemá zdánlivě logiku.“

„Jaký byl tvůj vnuk? Mohl mít s někým spor? Nežárlil na něj nějaký mládenec? Mohl někomu přebrat děvče.“

„Michal byl hodný chlapec,“ ozval se znovu Mikuláš Trunkl. „O děvčata se moc nezajímal, a ony o něj taky ne. Byl urostlý, silný, ale němý.“

„Urostlý a silný. Hm, pak ale musel toho zločince znát. Rozhodně to nebyl nějaký vandrák nebo pobuda. Jinak by si ho přece nepustil k tělu. A rozhodně by se bránil,“ dedukovala Rozárka.

„Němí lidé mají často potíže se sluchem,“ napadlo bakaláře Petra. „Byl hluchý?“

„Ne, to nebyl.“

„Myslel jsem, že by se k němu mohl zločinec připlížit zezadu a on by to nepostřehl,“ vysvětloval bakalář Petr. „Takže cizí ho zřejmě zaskočit nemohl.“

„To rozhodně ne. Chodili jsme spolu do lesa a často zaslechl i to, co já nepostřehla. Kdyby uměl mluvit, byl by ještě lepší lovčí než můj muž,“ vykládala dojatě Cecilka a pak se hořce rozplakala.

„Pokusím se ho najít,“ slíbil Jiří Adam z Dobronína a pohladil ji po vlasech.

„Nejsem hloupá a vím, jak umí být život krutý,“ povzdechla si. „Určitě už nežije. Ale prosím, potrestej jeho vraha! To bude poslední služba, kterou pro mne můžeš udělat, Adámku! Protože já už na tomto světě dlouho nebudu.“

„Ani našemu panovníkovi bych nevyhověl s takovou ochotou jako tobě, má drahá Cecilko. Už teď je ten zločinec mrtvý!“ slíbil vážně Jiří Adam z Dobronína. „Jestli chceš, můžeš přespat tady v tvrzi.“

„Kdo se postará o dobytek a drůbež? Ne, děkuji!“

„Doprovodíme tě domů. Chci si všechno prohlédnout. Pokud však dovolíš, nejdřív se najíme. Od rána jsem neměl v ústech. Dáš si s námi, že?“

Cecílie na okamžik zaváhala, ale pak přikývla.

Hned po jídle vyrazili. Šli pěšky, nebylo to daleko. Věděli, že cesta přes náves bude upravená a počasí se umoudřilo, dokonce mezi těžkými mraky na okamžik vysvitlo slunce. Usedlost staré Cecílie se nacházela za vsí, před zvědavými pohledy bezpečně ukrytá za hradbou smrků.

„Ty vysadil ještě můj nebožtík manžel,“ vykládala stará kojná pohnutě. „Nechtěl, aby se nám ostatní dívali do mísy. Pravda totiž je, že jsme si žili vždycky lépe než ostatní v Dobroníně. Můj manžel i můj syn se uměli ohánět. Proto nám sousedé záviděli a pomlouvali nás.“

„A tvůj vnuk?“

„Držel se spíš doma. Nebo pomáhal otci.“

Dům sám velký nebyl, ale byl postavený fortelně. Jako jediný v obci měl část zděnou, jako by to byl zemanský dvorec. Dvůr byl rozlehlý a stály v něm hned tři stáje. Teď v zimě nebyl dobytek na pastvě, a tak se v nich tísnilo společně několik krav a velké stádo ovcí. Dvůr uzavírala nevelká stodola s jednou pernou a veliký seník. Tady na Vysočině žili lidé spíše z chovu dobytka než pěstování obilí.

„Říkáš, že se tvůj syn uměl ohánět, Cecilko,“ podivil se Jiří Adam z Dobronína. „Už neumí? Když jsem tu byl minule, byl přece zdravý a plný sil. Něco se mu stalo?“

„Zemřel před dvěma týdny,“ povzdechla si a rychle se pokřižovala. „Znáš mě, Adámku, nejsem z těch, kdo by pořád naříkal, ale těch ran je i na mě najednou moc.“

„To je mi líto. Co se mu stalo? Nebyl přece ještě tak starý!“

„Mladý taky ne. Už jsi zapomněl, Adámku?“ usmála se Cecílie. „Pili jste stejné mléko. Smutná nehoda. Pomáhal v lese, kácel s ostatními stromy, aby postavili Jirsovi nový dům. Shořela mu totiž chalupa. No a jeden strom na něj spadl. Byl na místě mrtvý. Sousedé mi ho přinesli na nosítkách a na jeho pohřbu někteří plakali snad i upřímně. Zemřel pro obec, to se tu cení. Ale já bych raději, kdyby... No, nechme toho!“

„Bůh nechť je milosrdný jeho duši! Pošlu ti sem nějakou holku z tvrze, aby ti do jara pomohla s dobytkem. Sama to nezvládneš.“

„To není nutné, Adámku, jsem zvyklá,“ bránila se vehementně, ale Jiří Adam z Dobronína na její protesty nedbal. Její oči, lemované hlubokými vráskami, se už neleskly slzami, ale dívaly se kolem sebe pozorně a zkoumavě. Jako by se Cecílie snažila najít odpovědi na problémy, které před ní vyvstaly. Navzdory tomu se nezdálo, že by jí nabídnutá pomoc udělala nějakou zvláštní radost.

„Když to musí být,“ povzdechla si a navrhla: „Pojďte, ukážu vám to místo za domem. Všechno jsem nechala, jak bylo. V noci náhodou nesněžilo, přes den sníh netál, stopy by měly být ještě celkem dobře vidět.“

Měla pravdu. Za domem se rozkládala zahrada, v zimě smutná jako umírající zvíře. K nebi čněly holé větve ovocných stromů s němou výčitkou světu, který je připravil o koruny plné listí. Od domu vedly stopy k hromadě větví. U nich stál špalek a stranou ležela nevelká hromada naštípaných polínek. Ve sněhu byly kapky krve a od hromady větví se táhla stopa vláčeného břemene.

„Za tou hromadou se zločinec nejspíše ukryl,“ vysvětlovala stará Cecílie. „Pár větviček z druhé strany je zlomených. Tiskl se tam, aby nebyl vidět, když šel můj vnuk sem. Musel po něm skočit skoro hned, vidíte, jak málo větví stihl Michal rozštípat?“

Jiří Adam z Dobronína přikývl a v doprovodu bakaláře Petra začal prohlížet okolí špalku, pečlivě píď po pídi. Rozárka zůstala stát stranou se starou kojnou. Tohle nebyla její práce, stopám nerozuměla a jako dívka, která se narodila ve městě, se lesa dokonce trochu bála.

„Cecilka se ve stopách opravdu vyzná,“ zabručel Jiří Adam z Dobronína, když obhlídku skončil. „Je to obdivuhodná žena. Zdá se, že se všechno událo tak, jak líčí. Ale přesto mám pocit, že nám něco uniká. Nevím co, je to jen intuice.“

„Tak na to zkusme přijít, urozený pane,“ navrhl tiše bakalář Petr a kradmo se přes rameno ohlédl. Rozárka byla zabraná do důvěrného hovoru s Cecílií. Rychle pokračoval: „Povězme si, co vlastně vidíme. Protože jazyk je prodlouženou rukou rozumu, a tedy bystřejší než oko. Kolikrát se nám už stalo, že oči viděly, ale nechápaly.“

„Mluvíš jako na lekcích scholastiky,“ mrzutě ho napomenul královský písař. Na začátku každého vyšetřování, pokud fakta nedávala na první pohled smysl, byl nedůtklivý. Miloval logiku a spravedlnost, a vše, co se jim vymykalo, ho pobuřovalo. „Ale budiž, začni!“

„Nu, nic objevného nečekejte. Co tu vlastně máme? Starý špalek, ten se musí používat už spoustu let, kolem je sníh podupaný, z toho se nedá vyčíst nic. To není nic překvapivého. I kdyby tu Michal štípal jen chvilku, ušlapal by to tu kolem zrovna takhle. Trocha krve, ale moc ne. Pokud by ho zabili tady, muselo by jí být víc.“

Bakalář Petr se zahleděl na stopy, které směřovaly k plotu, a chtěl pokračovat ve výkladu, ale najednou zmlkl. Jiří Adam z Dobronína se na něj zvědavě podíval, ale nerušil ho a čekal.

Petr se rozpačitě podrbal na zátylku. To dělával vždycky, pokud si nebyl svou úvahou jistý a nechtěl si udělat ostudu. Klekl si do sněhu a znovu si stopy prohlížel. Sklonil se, tvář měl od krvavých skvrn nejvýše na palec daleko. „Už vím, co je tu divné. Podívejte! Vypadá to, jako by nejprve někdo krvácel, a teprve až pak udupal sníh kolem špalku.“