Zuzana Koubková

Záhada zlatodolu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Koubková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7895-4 (epub)

ISBN 978-80-243-7896-1 (mobi)

Prolog

Hostina u Rožmberka

Vysoko na obloze zářily hvězdy, v hloubce pod nimi si jich ale nikdo nevšímal. Lidé, kteří se sesedli kolem několika do půlkruhu sražených stolů, ba i ti, kteří neseděli, ale běhali okolo sedících, měli úplně jiné starosti. Hvězdy, vzdálené a nedosažitelné, jim byly zcela lhostejné. Mnohem víc je zajímala pečená zvěřina, umně naaranžovaná na spoustě mis a talířů, ozdobená bylinkami a dochucená kořením, vnitřnosti vařené v mléce i vodní ptáci podávaní s nejrůznějšími omáčkami. A pak, samozřejmě, také víno. Světlé, téměř průzračné, pak nažloutlé, rubínové a nakonec temně rudé, připomínající sedlou krev.

Pohledný zlatovlasý mládenec, sedící v čele toho veselého shromáždění, odhodil zpola ohryzanou kost, opláchl si ruce v misce s vodou, která byla ovoněná snítkami máty, a sáhl po poháru. Vypil jej jedním douškem a hned napřahoval prázdnou číši k chlapci, postávajícímu s plnou karafou za jeho zády.

„Na tvé zdraví, pane Petře,“ oslovil svého spolustolovníka.

„Na tvé, pane,“ zněla odpověď stejně zdvořilá, jako falešná.

Společník zlatovlasého mladíka nebyl sice o mnoho starší než jeho soused za hodovní tabulí, přesto vším – od oblečení, přes způsoby a držení těla, až po hlubiny tmavě modrých očí – připomínal starce. Díval se na mládence po svém boku s jakousi směsicí pohrdání a blahosklonnosti. Navzdory tomu s ním ochotně pil, smál se jeho vtipům, vážně přikyvoval, když zlatovlasý těžknoucím jazykem cosi vysvětloval.

V železných koších okolo hodovní tabule žhnul oheň, na stolech hořely svíce, od lesa, který nebyl daleko, se sem natahovala tma, ale prorazit kruhem nažloutlého světla zatím neměla šanci. Kolem hodujících běhala řada služebníků. Dolévali, nosili další pochoutky, přikládali polena na oheň a vyměňovali vyhořelé voskovice. Před půlkruhem stolů se střídali akrobaté, tanečnice, polykači ohně.

K tomu na bubínky, píšťaly, dudy a fidule vyhrávali hudci.

Pak se objevili dva prapodivně vyšňoření skřeti, na hlavách měli kápě v podobě oslích hlav, prali se spolu, kopali se do zadků, dělali přemety, padali a zase se pouštěli do jakési nemotorné šarvátky.

Zlatovlasý mladík a s ním několik dalších hodujících se dali do halasného smíchu, zatímco většina ostatních přítomných se tvářila spíše rozpačitě.

„Nelíbí se ti moji joculatores, pane Petře?“ zvolal zlatovlasý, když se skřeti konečně odporoučeli.

„Ale ano,“ byl okamžitě samý úsměv pan Petr. „Jsou velmi... ehm... osobití.“

„V Evropě je to teď velmi oblíbené,“ vykládal mládenec.

Sáhl po poháru, minul, natáhl ruku znovu a konečně uchopil vysokou, ze zeleného bublinkového skla vytvořenou číši.

„Všichni významní velmoži si drží své šašky. Tady v Čechách to dosud nemáte, že?“

„Teď už ano,“ usmál se pan Petr. „Díky Tvojí Milosti.“

„Díky mně,“ rozesmál se mládenec. „Díky mně,“ opakoval, ale smích se z jeho hlasu vytratil. Číše mu vyklouzla z prstů. Kdyby ji pohotový pan Petr nezachytil, zřejmě by spadla na zem. Možná by se i rozbila, v každém případě by se víno z ní vylilo a potřísnilo mladíkův nádherný šat.

„Díky mně,“ znovu zopakoval mládenec a upřel na muže vedle sebe planoucí zrak. Čišela z něj čirá nenávist, ale pan Petr nevypadal, že by si z ní něco dělal.

„Připravil jsi pro mne moc hezkou kratochvíli,“ zamručel mládenec.

„Je mi ctí sloužit,“ odtušil pohotově Petr.

„To jsem si všiml.“

„Zítra můžeme pokračovat v honu na jeleny,“ byl vtělená ochota Petr. „Nebo by snad Tvoje Milost raději chtěla změřit síly se starým huňáčem?“

„Huňáčem?“

„Medvědem.“

„Ach! Myslíš, že mě sežere a vy ode mne budete mít konečně pokoj?“ rozesmál se mládenec.

Pan Petr dělal, že jeho poslední slova přeslechl a raději se sháněl po dalším vínu. „Moselské, Milosti?“

„Moselské, rýnské, burgundské... jakékoliv, můj drahý, oddaný hostiteli.“ Mládenec bouchl do stolu číší. „Jsme tu přece proto, abych se bavil, abych si užíval honů a pitek, abych slavil, že jsem prohrál, zatímco si čeští páni rozdělují moji zemi!“

„To jsou snad až příliš silná slova, Milosti.“ Tentokrát se Petr nesnažil o úslužný tón.

„Nebo ono to tak snad není?“ vyrazil mladík. „Neroznesli jste mě na kopytech, vážení čeští páni? Nevnutili mi smlouvu, kterou se více méně vzdávám vlády ve vlastní zemi?“

„Tvoje Milost,“ ozval se Petr pozoruhodně klidně, „je svrchovaným vládcem, jehož jsme si vybrali...“

„Ano, vybrali,“ opakoval ponuře mládenec a složil zlatou hlavu do dlaní.

Od lesa táhlo a navzdory hořícím ohňům, vydatnému jídlu a silnému pití se do všech účastníků hostiny dávala zima. Byl teprve květen. Květen roku 1318. Loni vypukla v českém království panská vzpoura proti králi Janu Lucemburskému. Ten, jak bylo ostatně jeho zvykem, nebyl tou dobou v Čechách přítomen. Přitáhl až s příchodem zimy.

Přivedl si s sebou žoldáky a chtěl se s českými pány bít. Nepochodil. Před několika dny uzavřel s pány v Domažlicích smlouvu, v níž stvrdil všechny jejich požadavky.

Páni, tedy především jejich vůdcové – Jindřich z Lipé a Vilém Zajíc z Valdeka – odjeli okamžitě do Prahy prosazovat svá práva. Král Jan měl jet podle vší logiky s nimi. Ale nejel. Namísto toho přijal pozvání na hon. Od pana Petra z Rožmberka, třetího nejvýznamnějšího velmože, který v Čechách byl. Ten, na rozdíl od Lipského a Valdeka, se nemusel o nic rvát. Jeho jihočeská doména byla už dávno jakýmsi státem ve státu.

Teď seděl vedle svého krále a útrpně na něj hleděl. Vlastně mu bylo Jana tak trochu líto.

Ohně pomalu dohořívaly. Také svíce už nikdo nevyměňoval, takže postupně dohasínaly v loužičkách rozpíjejícího se vosku. Král se dávno odpotácel do svého stanu a tam spal. Služebnictvo už také neběhalo kolem tabulí. Naopak, většina sloužících se sesedla do jednoho hloučku a s chutí dojídala a dopíjela, co zbylo po pánech. Nebylo toho málo. Pan Petr z Rožmberka byl opravdu velmož.

Sám se také zvedl, ale nespal. Seděl v křesílku před svým loveckým stanem a přemýšlel. Byl už to jeho zvyk, přemýšlet. Narodil se jako druhorozený, od mládí byl určen pro církevní kariéru. Žil v klášteře, studoval učené spisy. Bavilo ho to, těšil se na dráhu významného církevního hodnostáře. Pak mu ale zemřel starší bratr a on musel nastoupit na jeho místo. Neprotestoval, věděl, co je povinován svému rodu. Přesto se nedokázal zbavit návyků, které si odnesl z kláštera.

Nerad se pral, i když to uměl. Pranic jej netěšilo vést ozbrojené konflikty, ba i to házení oštěpů a střílení z luku po zvěři, které teď provozoval s králem, jej otravovalo. Na druhou stranu mělo svá plus. Lipský s Valdekem jsou mu vděční, že odtáhl krále do svých hvozdů. Budou se mu chtít odvděčit. Ti dva se mají v lásce jako pes a kočka. Už v minulosti spolu bojovali a je jen otázkou, kdy si vjedou znovu do vlasů. A pak bude každý z nich chtít pána z Rožmberka na své straně. Kdepak, Petr, ač o generaci mladší než rozvadění velmoži, moc dobře věděl, co dělá. Navíc si svým počínáním zaváže i krále. Jan Lucemburský, jakkoliv je to floutek, není hloupý. Moc dobře chápe situaci. Je sice českým králem, ale jen z vůle svých pánů. Jeho otec byl králem římským. Ale už jím není. Umřel. A Jan se teď zoufale pokouší získat římskou korunu pro sebe. Nedaří se mu to. A nejspíš jen tak nepodaří. Tím spíš potřebuje české království. Nebo přinejmenším jeho zdroje. Dnes, ještě předtím, než se tak strašlivě zpil, o tom začal. Samozřejmě, jen v náznacích a nenápadně. Ale Petr, který se krom latiny a předzpěvování žalmů učil také počítat, moc dobře rozuměl. Pan král potřebuje peníze. Správcem státní pokladny býval a teď jím opět bude pan Jindřich z Lipé a ten obrátí každý stříbrňák, než jej vydá svému králi. Takže Jan zkouší, kde a jak by mohl přijít k penězům. Samozřejmě, pán z Rožmberka je boháč. I v zemi, zmítané domácí válkou, v níž lidé umírají hlady, si Rožmberk může dovolit pořádat loveckou kratochvíli, při níž teče víno proudem a i sloužící se přejedí masem. Pán z Rožmberka by možná mohl půjčit... Možná, anebo určitě? I Petr z Rožmberka se rád napil vína. Teď po něm sáhl a polykal plnými doušky. Mohu-li, pomohu, říkal si v duchu. Později to řekne i nahlas. A sám pro sebe si dodá: jistěže ne zadarmo.

I.

Petr z Rožmberka vypadal málokdy rozčileně. Většinou zachovával tenhle podivný mladý muž klid i ve chvílích, kdy jiní už dávno sahali po zbraních a chrlili kletby, nebo se naopak zděšeně křižovali a volali Pána zástupů na pomoc. Tentokrát ale jevil Rožmberk typické známky rozčilení, už když seskakoval ve dvoře z koně.

Pan Chotěbor z Říčan, který jej sledoval oknem, to nemohl nezaregistrovat a v duchu si neříci: ale, ale, co se nám to děje? Chotěbor z Říčan byl starý člověk, už léta zastával funkci nejvyššího sudího. Měl svůj říčanský hrad, velmi pěkný a výstavný, většinu roku ale trávil v sídelním městě Praze. Byl tu i teď, na sklonku srpna roku třináctistého osmnáctého. Na tom nebylo nic zvláštního. Divné bylo, že se tak znenadání přihnal Rožmberk. Celý měsíc před tradičním svatováclavským zasedáním zemského soudu!

Možná chce probírat to množství žalob, jež se nám sešlo, přemýšlel Chotěbor. Rožmberk zastával úřad nejvyššího komořího. Byli spolu s Říčanským nejvyššími justičními představiteli v Českém království. Spolu předsedali soudům, jeden měl na starosti obesílání obžalovaných, druhému náležely majetkoprávní vztahy.

Rok 1318 byl na soudní spory vskutku bohatý. Válka mezi pány a králem přinesla mnoho škod, následné vyrovnání je mělo napravit. Jenže, jak už to tak bývá, ten, kdo loni kořistil, nechtěl letos splácet škodu, a tak byl Chotkův úřad zavalen žalobami. Někdy se vědělo, kdo je viníkem, někdy ani to ne. Páni a zemané, města a hrazené obce na sebe navzájem sočily. Někdy se obviňovaly i zcela neprávem. Stalo se i to, že si nějaký vykuk poškození jenom vymyslel, aby se obohatil na úkor souseda.

Říčanský s Rožmberkem budou mít co dělat, aby do toho všeho vnesli pořádek. Na druhou stranu, říkal si Chotek z Říčan zamyšleně, že by právě tohle Rožmberka tak rozčílilo? Je to chytrý člověk, vzdělaný, vyjadřuje a chová se spíš jako nějaký prelát než jako světská osoba. A teď je zcela zřejmě bez sebe, možná vzteky, možná strachem. V každém případě tohle není Rožmberk, jehož Chotěbor z Říčan zná.

Petr z Rožmberka vyběhl do schodů Chotkova pražského domu a rázně vkročil do dveří. „Bůh s tebou, pane Chotěbore.“

„I s tebou, pane Petře.“

„Je mi moc líto, že tě obtěžuji,“ začal Rožmberk bez zbytečných cavyků, „ale potřebuji tvoji pomoc.“

„Vskutku?“ ožil okamžitě Chotek. Nejen že se dozví, co jihočeského velmože trápí, ale navíc mu zřejmě bude moci prokázat službu. A to se ví, že pan Chotek z Říčan neprokazuje služby jen tak.

„Je to nešťastná záležitost,“ povzdechl si o několik minut později Petr z Rožmberka. Seděl v křesílku proti Chotěborovi a spíše z povinnosti, než že by na něj měl chuť, upíjel z poháru vína.

Také Chotek svíral číši s vínem, ale nepil z ní. Víno mu nedělalo dobře na žaludek, ale jelikož byl přední český šlechtic a významný zemský hodnostář, musel je chtě nechtě aspoň ochutnávat se svými návštěvami.

„Král Jan,“ vykládal Rožmberk, „mi na jaře slíbil do zástavy jakási ložiska zlata.“

„Asi aby ti splatil škody z loňska,“ mínil Říčanský. V loňském roce udeřil král Jan se svými žoldáky na panství Rožmberkova příbuzného Viléma z Landštejna a zle je poplenil. Ve svém zápalu se ale spletl a zpustošil i zboží pana Petra, který mu byl až dosud oddán. Odveta na sebe nenechala dlouho čekat. Rožmberk se připojil k panské vzpouře, a tak byl král záhy a zcela jednoznačně odkázán do patřičných mezí.

„Ech, to nevím,“ mumlal teď jihočeský velmož a upíjel víno. „V každém případě,“ navázal na svá předchozí slova,„ty doly leží nedaleko Vlašimi.“

„Vlašim?“ přemýšlel Chotek. „Nesedí na ní náhodou jeden z Vratislaviců?“ uvedl jméno významného českého rodu.

„Co? Ach, ano... ale ta naleziště patří louňovickému klášteru,“ vysvětloval Rožmberk.

„Louňovice?“ zapátral v paměti Chotek. Třebaže zemské desky měl ve správě právě Rožmberk, byl Chotěbor z Říčan na své znalosti české geografie hrdý. Teď ale trochu tápal.

„ Luna valis,“ napovídal mu mladší muž. „Měsíční údolí. Je to sesterský klášter, založený blahoslaveným opatem Gotšalkem Želivským.“

„No, jistě,“ uhodil se do čela Chotěbor. „Blahoslavený Gotšalk. Premonstrátský klášter v Želivě a jeho sesterský konvent v Louňovicích. Ten klášter ovšem,“ pokračoval zamyšleně, „je ale – nemýlím-li se – dosti chudý. Neobvykle chudý, patří-li mu zlatodůl,“ dodal poťouchle.

„Také mne to zarazilo,“ přiznával Rožmberk. „I když,“ dodával, „to ještě nemusí nic znamenat. Nájemcem toho dolu je Menhart Rokycanský,“ jmenoval pro změnu významného a nepředstavitelně bohatého pražského patricije. „Řádové sestry asi sotva vědí, co Menhartovi horníci vynášejí z dolu napovrch.“

„Takže ty soudíš,“ mínil Chotek, „že je to Menhart, kterému sem tam zůstane nějaké zlato za nehty?“

„Zatím nesoudím nic,“ přerušil jej Rožmberk. „Abych si mohl udělat obrázek,“ líčil dál, „poslal jsem na místo svého inženýra. Jistého Jacopa Bianchiho, Vlacha, znalce důlních děl...“

„A?“ dotazoval se se zájmem Chotek. „Zjistil ten člověk, že ctihodné sestry premonstrátky, nebo snad ten neblahý Rokycanský okrádají Jeho královskou Milost o většinu vydolovaného zlata?“

„Kdyby,“ zvolal Rožmberk, „premonstrátky nebo ještě spíš Menhart králi zlato tajili, uměl bych si poradit. V nejhorším případě bych královskou nabídku nepřijal. Došlo ale k něčemu mnohem horšímu...“

„Ztratily se zlaté žíly?“ napovídal mu nejvyšší sudí.

„Byl to Jacopo Bianchi,“ zalomil rukama Rožmberk, „kdo se ztratil. A s ním,“ dodával truchlivě, „zmizela jedna z řeholních sester.“

Od svých sedmi let pomáhal Maršík na roudenských dolech. Zpočátku pouze točil vrátkem vhánějícím do štol čerstvý vzduch, nebo přestavoval větrné stěny, které vzduch jímaly a naváděly do podzemí. Pak začal pomáhat s koňmi, točil hašplem. Ve třinácti poprvé sjel do štoly. Jeho úkolem bylo čerpat vodu. Přitékala dřevěnými korýtky a on ji jímal do kožených věder a posílal nahoru. Tam za nekonečně se točícím trejvem chodilo několik apatických, olysalých koní. Maršík je všechny znal, dokonce jménem. Byl jim vděčný, že žentourem otáčejí oni, a nikoliv on, tak jak si to zažil v předchozích letech.

Když mu bylo šestnáct, stal se havířem. Začínal se svým tátou, plazil se spolu s ním chodbami. Vyzbrojen jen kahánkem a železným mlátkem dobýval ze země zlatou rudu.

Pak se Maršíkův otec udusil kouřem při špatném sázení ohněm a syn přejal jeho štolu. Chtěl ji sdílet se svým strýcem, ale ten se opil a popral v libouňské hospodě a zaplatil za to životem. Maršík zapřáhl jeho syny. Nejmladší, pětiletý, měl na starosti větráky a větrné stěny, staršímu, osmiletému, připadla starost o koně, nejstarší, desetiletý, dřel za ručním vrátkem.

Snažili se a Maršík prosperoval. Oženil se a zaměstnal i manželčiny mladší bratry. Společně slézali do hlubin a vynášeli odtud rubaninu se zlatou rudou. Ta se dále drtila a propírala. Ruda se hutnila a tavila. To už ale nebyla práce pro Maršíka a jeho druhy. Oni byli pouhými havíři. O narubanou rudu se starali jiní. Nad nimi všemi bděl kverk Matyáš, nájemce důlního díla. A ještě výš byl pan Menhart Rokycanský, hlavní pronajímatel roudenských dolů. Toho ovšem Maršík nikdy neviděl a ani nepředpokládal, že uvidí. Maršíkovou vrchností byly louňovické jeptišky, nepočetná skupina bílých myšek, jen zřídkakdy vycházejících ze svého řeholního domu. Ani ty Maršík kdoví jak neznal, když už se s někým setkal, tak s panem proboštem, přísným zamračeným chlapíkem, jemuž bylo lépe jít z cesty.

Toho rána měl Maršík i se svou suitou namířeno ke štole.

Šli rychle. Léto už pokročilo, svatá Anna přinesla ranní mlhy a i v tuhých hornických perkytlích byla zima. Později se v nich zapotí až až, ale teď chvátali, aby se trochu zahřáli.

Bílý cár, zachycený na jednom z keřů u cesty ke staré štole, málem přehlédli. Pak si jej ale přece jen povšiml jeden z Maršíkových synovců.

„Co to je?“ zeptal se zvědavě.

„Co já vím,“ pokrčil rameny Maršík, „možná kus perkytle. Měli bychom jít,“ pobízel své stádečko. „Práce se sama neudělá.“

„To nevypadá jako perkytle,“ zavrtěl hlavou Maršíkův švagr a popadl cár bílé látky do prstů. „Podívejte,“ ukazoval svým společníkům, „tady je krvavá skvrna.“

„Pánbůh s náma,“ šeptl jeden z havířů.

„Víte, kam vede tahle cesta?“ přidal se další.

A nejmladší a nejmenší, pětiletý Johánek, se dal do pláče.

„Nechte toho,“ okřikl je všechny Maršík. Vytrhl svému švagrovi cár látky z rukou a chvíli se na něj mračil. „Možná se tu někomu stalo neštěstí,“ mínil konečně. „Třeba se opil a v noci zabloudil...“ Podobné věci se v hornické komunitě stávaly často.

„Ale proč právě sem?“ zabreptal další z hloučku. „O starý štole se vypravují strašný věci...“

„Zmlkni,“ vyjel na něj Maršík. „Nevidíš, že strašíš děcka?“

Ještě chvíli se kabonil na zakrvácenou látku, ale nakonec rozhodl: „Půjdeme se tam podívat.“ Sice tím přijdou o pár chvil drahocenného času, který mohli věnovat práci, ale je-li tam někde na cestě, nebo dokonce ve staré štole zraněný horník, musí mu pomoci. To je havířský zákon, mnohem starší než jakákoli horní práva nebo zákoníky nadiktované králi.

Maršík vykročil a jeho stádečko, zděšené a schoulené dohromady jako houf slepic, se ploužilo za ním.

Cesta se táhla mezi křovisky trnek a šípků, na jejichž ostnatých větvích se zachytilo pár dalších cárů. „To není z perkytle,“ ozval se znovu jeden z Maršíkových švagrů.

„Je to moc jemný.“

„O-opravdu v tý štole straší velkej černej pes s ohnivýma očima?“ vykoktal na smrt vyděšený Johánek.

„Od smrti bratří Libouňskejch o něm nikdo neslyšel,“ zahučel Maršíkův švagr.

„Třesky plesky,“ přerušil je všechny Maršík, ačkoliv ani jemu nebylo do zpěvu. O staré štole se vypravovala řada děsivých historek a ty nebral žádný havíř na lehkou váhu.

„Co-co znamenaj ty písmena nad vchodem?“ pípl znovu Johánek a ukázal na omšelý kámen zapuštěný nad černým ústím štoly. Byla zahloubena do svahu, takže spíš než klasické důlní dílo připomínala jakousi bránu. Zlověstnou, černou bránu do pekel.

„Co já vím,“ odsekl chlapci Maršík. „Jsem snad louňovickej probošt, abych uměl číst?“

Velmi opatrně a s hlubokým odporem přistoupil k ústí štoly. Dříve bývalo zamřížované, ale teď byla mříž vypáčená a povalovala se stranou ve vysoké trávě. Maršík vytáhl svůj hornický kahánek, zapálil jej a nahlédl do štoly.

Byla překvapivě vysoká. Havíř ani nemusel příliš sklánět hlavu, aby do ní vešel. Maršíkovi bylo jasné, že takhle to bude vypadat pouze na začátku, pak se štola pochopitelně sníží. Tak daleko on ale nebude muset chodit, jestli sem někdo v opilosti doklopýtal, určitě nezalézal kdoví jak hluboko.

Maršík zvedl kahánek a rozhlédl se. Z tajemné chodby ho mrazilo, hlavou mu táhly povídačky o zakletých pokladech a ohnivých psech. „Jestli tu někde chrápeš, bratře,“ oslovil domnělého druha, „přísahám, že ti, až se vzpamatuješ, dám takovou nakládačku...“

Při těch slovech se zarazil. V temnotě před ním se něco bělalo. Že by tam přece jen ležel opilý, anebo zraněný muž v perkytli? Maršík k bílému obrysu chvatně přikročil. To, co spatřil, ale nebyl horník ani náhodou. I v mihotavém světle kahanu viděl Maršík, že má před sebou ženskou postavu.

Tvář byla křídově bílá, vytřeštěné oči skelné, na ústech zaschly stopy krve. A taky na vlasech, na rukou, na šatech... Maršík vyjekl zděšením. Zatímco v hrůze couval pryč, táhly mu hlavou dvě myšlenky. Ta žena je mrtvá, říkala jedna z nich. A ta druhá dodávala: a je to louňovická jeptiška!

„Mám to tu rád,“ řekl Chotěbor a zvedl zrak do výšky. V ní, velmi vysoko nad olysalou hlavou nejvyššího sudího, se sbíhala kamenná žebra katedrály. Byla obalená akantovými listy, pokrytá krajkovím, z něhož sem tam vykukovala hlava lesního muže, roh jednorožce, svůdný profil panny, která ušlechtilému zvířeti nabízí svůj klín k spočinutí, všechno vytesáno z kamene, těžkého a majestátního, leč tady v zbraslavském chrámu zvláštně lehkého a načechraného. „Nikdy nepochopím,“ pokračoval nejvyšší sudí, „jak to král Václav dokázal všechno stvořit...“

Netvořil to on, chtěl mu už už odpovědět Rožmberk, nýbrž jeho kameníci. Jediná Václavova zásluha je, že na to měl peníze. A ty mu vynesly Kutné Hory...

Chotek dál kráčel se zakloněnou hlavou a obdivoval kružby vysoko nad sebou. I Petra zaujaly. Zbraslavská katedrála byla něčím mimořádným, o tom nebylo sporu. Bohužel, ten, který jí dal vzniknout, totiž král Václav II., spal pod její podlahou. A nejen on. Také Václav III., poslední Přemyslovec, už snil svůj věčný sen pod kamennými bloky v podlaze zbraslavského chrámu. Byl sice ženat, ale dítě zplodit nestačil. Jeho choť Viola se posléze znovu provdala, otěhotněla a umřela při porodu i s dítětem. Petr z Rožmberka dělal vše pro to, aby na to nemyslel, ale bylo to těžké. Violiným druhým manželem byl on. Proto také zachovával choti někdejší Violiny švagrové tak dlouho věrnost. Teď už na tom ale opravdu nezáleželo.

„Pozval jsem člověka, který by ti možná mohl pomoci,“ dal se do vysvětlování Chotek.

„Sem?“ podivil se Petr.

„Je to mnich,“ vysvětloval nejvyšší sudí. „Vlastně řádový rytíř...“

„Co by pro mne mohl udělat?“ nechápal Rožmberk. „Po stopách toho bídného Vlacha jsem poslal svoje zbrojnoše.“

„Jistě ho dostihnou,“ byl si jist pán z Říčan. „A pak,“ dodával téměř rozmarně, „mu buď Bůh milostiv.“

„Ovšem bratr Zdislav, ten člověk, jehož jsem pozval,“ vykládal, „by mohl rozkrýt tak říkajíc kořeny celé té záležitosti. Je to všímavý člověk. Už v minulosti pro mne objasnil několik zločinů. Navíc,“ pokračoval a v očích mu problesklo šibalské světélko, „si nemůže moc vyskakovat. Je to totiž,“ a Chotek se zasmál smíchem, který se do domu božího ani trochu nehodil, „bývalý templář.“

Někdejší templář, nyní johanita, bratr Zdislav byl vysoký, urostlý chlap. Měl hnědé vlasy, hodně na krátko ostříhané, a vousy o něco delší, než diktovala móda. Bílý plášť s rudým osmihrotým křížem ho halil od ramen až po paty. Petr z Rožmberka by mu hádal třicet, možná třicet pět. Těžko říci u mnicha, který je sice válečníkem, leč jeho nepřítel, totiž musulmanští pohani, dlí tisíce mil daleko.

„Jak to přišlo, pane Chotku?“ zeptal se Rožmberk, když spolu s Říčanským na Zdislava čekali, „že ses seznámil s bývalým templářem?“

„Náhoda, čiročirá náhoda,“ dal se do smíchu Chotek.

„Možná víš,“ líčil, „že templáři drželi ves Uhříněves, půl dne jízdy od Prahy, nedaleko Říčan. Po zániku jejich řádu přešla do rukou johanitů...“

Po zániku?, říkal si v duchu Rožmberk. Onen zánik byl provázen hořícími hranicemi, mučenými lidmi, těmi nejstrašlivějšími a nejnehoráznějšími obviněními. Templáři prý šlapali po hostiích, vysmívali se Kristu, oddávali se pohanským rituálům a zvráceným milostným praktikám. Ano, šel hlas, že všechna obvinění, která proti nim byla vznesena, byla dílem francouzského krále Filipa II. Sličného, jenž toužil po nemalém majetku řádu. Jenže...

Jenže Petr z Rožmberka prožil mládí v klášteře a věděl, že knihovny těchto ctihodných institucí ukrývají i díla, o nichž se běžným smrtelníkům ani nezdá, že opravdu vzdělaní mniši nejen čtou, ale běžně i diskutují o názorech, jež by laika dohnaly k šílenství. Templáři působili v orientu, drželi Šalamounův chrám, bůhví k čemu se dostali... Navíc, bývalý klášterník Petr věděl i to, že ony zvrácené milostné praktiky, z nichž byli templáři mimo jiné nařčeni, nejsou v čistě mužské komunitě zas tak neobvyklé.

Ano, je možné, že obvinění proti templářům bylo vykonstruované. Anebo bylo opravdové, jen trochu přibarvené.

Pravda, ne ve všech zemích templáře pronásledovali. Ti čeští se mohli bez potíží vrátit zpět ke svým rodinám, anebo – pokud pro ně byla klášterní pravidla natolik závazná – přejít do řádu johanitů. To zjevně udělal onen Chotkův Zdislav.

Teď stál proti pánům z Říčan a z Rožmberka a vypadal... nu, vypadal poněkud rozpačitě.

„Přijel jsi sám?“ uhodil na něj okamžitě Chotek.

„S panošem.“

„Snad ne s tím neblahým Hermanem?“ vyskočil nejvyšší sudí. Znal Zdislavova panoše z minula a měl řadu důvodů pro to nemít ho rád.

„Právě s ním,“ přitakal Zdislav. „Jestli jsem tomu dobře rozuměl,“ pokračoval rychle, aby předešel Chotkově hněvu, „Tvoje Urozenost naznačovala, že se ta záležitost týká nějakého dolování. A Herman je synem kutnohorského podnikatele, vyzná se v dolech a ve všem, co s nimi souvisí, tisíckrát lépe než já.“

Chotek se už už nadechoval k další kritice johanitova panoše, ale Rožmberk jej rychle předešel: „Syn kutnohorského podnikatele?“ zvolal. „To by se nám mohlo hodit. Nevím, jak dalece jsi ty, bratře Zdislave, seznámen s problematikou dolování...“

„Skoro vůbec,“ přiznal Zdislav.

„Ani se ti nedivím,“ usmál se Rožmberk, „pro lidi zvenčí je to opravdu dosti složitá záležitost. Už systém pronajímání půdy k dolování je velmi komplikovaný. Sám se v něm pořádně nevyznám...“

Ty že by ses v něčem nevyznal?, myslel si Chotek poťouchle, ale nechal Petra z Rožmberka plácat. Ostatně velmož přešel velmi rychle k věci. V několika málo větách objasnil Zdislavovi, k čemu v Louňovicích došlo.

„Co přesně se ode mě vlastně očekává?“ zeptal se poněkud váhavě johanita, když nejvyšší komoří skončil se svým výkladem. „Mám se pustit po stopě toho Vlacha?“ vypočítával.

„Zajmout ho a přivést zpátky? Má značný náskok, navíc já ani nemám pravomoc zatýkat lidi na cestách.“

„Tou pravomocí,“ ujistili jej blahosklonně oba soudní hodnostáři, „tě pochopitelně obdaříme.“

„Navíc,“ dodal s ponurým úšklebkem Chotek, „v Českém království se na pravomoci a glejty v poslední době stejně moc nehledí.“

„Nejde ani tak o toho neblahého Bianchiho,“ zavrtěl hlavou Rožmberk, „důležitý je spíš osud sestry Barbory.“

„Té řeholnice, která s ním utekla?“ ujišťoval se Zdislav.

„Mno,“ poznamenal jihočeský velmož a upřel na johanitu své neproniknutelné modré oči, „o tom, že s Bianchim utekla, byla přesvědčena matka představená, ovšem...“

„Ano?“ nevydržel to Zdislav. Dokonce i Chotek vypadal zaujatě. Zdálo se, že Rožmberk má ještě nějaké další informace.

„Včera přijel z Louňovic můj člověk, jeden z lidí, které jsem poslal na místo a taky za Bianchim, pochopitelně...“

„Takže už ho dostihli?“ zajímalo nejvyššího sudího.

„Zatím ne,“ posteskl si Petr z Rožmberka. „Vypadá to, jako by se po tom Vlachovi slehla zem.“

„A po sestře Barboře také,“ doplnil Zdislav.

„Ne, tu našli,“ zavrtěl hlavou Rožmberk. „V jedné opuštěné štole. Mrtvou. Zavražděnou.“

Cesta k Benešovu byla široká a rozježděná. Navzdory skutečnosti, že Čechy byly zmítané válkou a zle vyjedené, nějaký obchod přece jen fungoval a po nejvýznamnějších zemských stezkách jezdily kupecké vozy stále. A nejen ony. Kousek za vsí Jesenicí potkal Zdislav se svými společníky– čtrnáctiletým panošem Hermanem a o deset let starším sluhou Günterem několik těžkých bedněných povozů, doprovázených početnou skupinou po zuby ozbrojených vojáků.

„Tyhle vozy,“ vysvětloval ochotně Herman, „vezou zlato.“

„Z Louňovic?“ napadlo okamžitě rytíře.

„Z Jílového,“ uváděl věc na pravou míru panoš.

„Tam je také zlatodůl?“

„Ano. A docela významný.“

„Kdo ho má ve správě?“ napadlo Zdislava.

„Pokud vím, pane Zdíku,“ namáhal mozek Herman, „největší podíl na jílovském dolování drží Menhart Rokycanský.“

„Ten samý člověk jako v Louňovicích?“

„Na tom není nic divného,“ dal se do vysvětlování chlapec,„důlní podnikání je zpočátku velmi nákladná záležitost. Těch, kteří si ho mohou dovolit, není mnoho.“

„Ale v Kutných Horách,“ oponoval mládenci rytíř, „je důlních podnikatelů řada.“

„Kutné Hory jsou něco jiného,“ usmál se vědoucně Herman. Mnoho příležitostí k tomu udělat to neměl. V johanitových službách se ocitl vlastně náhodou, poté co jeho otec zemřel a matka jej opustila. Protože nebyl šlechtic, neměl patřičný výcvik ani vychování, aby se mohl stát rytířovým panošem a později platným členem řádu. Pouze skutečnost, že po svém otci zdědil slušné jmění, způsobila, že nad ním představení řádu přimhouřili oko a pan Zdislav si jej mohl nechat u sebe. Choval se k němu většinou laskavě, jisté zklamání nad nedostatky svého panoše-nepanoše ale přece jen sem tam projevil. Že by se s Hermanem o něčem radil, nebo jej dokonce žádal o vyjádření, se opravdu příliš často nestávalo. O to víc si to chlapec nyní užíval. S chutí se pustil do výkladu o historii kutnohorského dolování, ale pan Zdislav jej rychle zarazil: „Ano, ano. To všechno už jsi mi říkal. Teď mi vysvětli, jak to funguje v Louňovicích.“

„To pochopitelně nevím, pane Zdíku,“ začal chlapec omluvně, „ale snad bych mohl... aspoň odhadnout...“

„Odhadni,“ přerušil jeho koktání rytíř.

„Tedy... ehm... myslím si...“

Zdík začal protáčet oči v sloup, což Hermanovi naštěstí uniklo. „Je-li nájemcem toho dolu Menhart Rokycanký,“ dal se do teoretizování chlapec, „bude mít pod sebou jistě nějakého kverka, anebo kverky...“

„Copak kverk není nájemcem důlního díla?“ nechápal Zdislav.

„Ale ano, je,“ přisvědčoval Herman. „Na tom, že si jeden nájemce pronajímá důlní práva od jiného, není nic divného. Rokycanský je jeden z nejbohatších měšťanů v zemi, jistě se sám nezabývá bůhvíjakým ztraceným dolem. Nezabývá se ostatně osobně ani jílovskými horními díly. Donedávna vůbec nepobýval v Čechách, přijel až teď po narovnání krále s pány...“

„Zadrž, Hermane,“ zaprosil Zdík, kterému šla z toho všeho hlava kolem. Už chápal, o čem mluvil Rožmberk, když říkal, že systém pronajímání půdy k hornímu podnikání je velmi složitý. „Raději mi pověz něco k vlastní těžbě zlata,“ vyzval proto raději Hermana.

„Myslím, že bude velmi podobná jako v případě stříbra,“ mínil chlapec.

Zdík vzpomínal, co viděl, když s ním byl loni v létě v Kutných Horách. Především na něj to město udělalo zcela záporný dojem. Puch, špína, spousty lidí. Na každém kroku se otevírala jáma do země, točily se vrátky, motali nebozí koně, odsouzení chodit celý život v kruhu.

„Co je to za život?“ prskal tehdy Zdislav, který měl jako každý rytíř ke koním hlubokou úctu.

„Když to nedělají koně, dělají to děti,“ upozorňoval jej Herman. „Opravdu velkými žentoury ale nepohnou.“

Ve vzduchu visel mastný kouř a všude zněla kakofonie zvuků.

Bude to v Louňovicích vypadat také tak?, ptal se sám sebe Zdislav. Nějak si neuměl představit zapadlou obec, o níž dosud neslyšel, navíc ve správě ženského premonstrátského kláštera, jak pulzuje podobně čilým životem.

Zatraceně, klel v duchu zcela nemnišsky, do čeho mě to ten neblahý Rožmberk uvrtal? Přitom ale věděl velmi dobře, že odmítnout žádost nejvyššího komořího nemůže. Tím spíš, že je bývalý templář...

„Jsem příbuzný nešťastné sestry Barbory,“ začal vysoký štíhlý rytíř v dlouhém tmavém plášti a čapce s pérem, který se znenadání objevil před bránou louňovického kláštera„a rád bych se pomodlil nad jejím hrobem.“

„Sestra Barbora,“ odbyla jej přísně se tvářící sestra fortnýřka, „je pohřbena v klauzuře našeho kláštera, kam nemá nikdo zvenčí přístup. Pomodli se v kostele, určeném pro laiky.“

„Rád bych za sestru Barboru zapálil svíčku,“ nechtěl se dát vypoklonkovat příchozí.

„Zapal ji v kostele.“

„Rád bych dojednal sloužení několika mší za její nebohou duši a také bych chtěl vašemu domu přispět menším obnosem...“ Rytíř nechal zbytek věty viset ve vzduchu, ale ani to kamennou sestru vrátnou neoblomilo. „Navštiv našeho probošta,“ prskla nepřátelsky a zabouchla návštěvníkovi před nosem malé okénko, kterým s ním mluvila.

Rytíř si jenom útrpně povzdechl a obrátil se k odchodu. Za chvíli už na svých čapích nohou rázoval k probošství.

„Podívej, pane Zdíku, zase ty vozy!“ volal pacholek Günter.

Včera vyjeli z Prahy, před večerem dosáhli poddanského města Benešova a dnes už byli od časného rána opět v sedlech. „Ty jedou jistě z Louňovic.“

„Z cesty!“ volal podmračený žoldák jedoucí v čele kavalkády. Na druhý pohled už nevypadala tak velká. Tvořil ji jediný těžký povoz, provázený desítkou těžce vyzbrojených zatvrzelců. „Z cesty! Uhněte z cesty!“ vyzýval ostatní cestující jejich velitel.

Zdíka sice jeho neuctivé chování pálilo, ale soupeřit o přednost na cestě s desítkou ozbrojených hrdlořezů vskutku nechtěl. Znechuceně se proto stáhl stranou a sledoval, jak se kolem něj se skřípěním a duněním valí těžký povoz.

„Blíží se svátek svatého Václava, knížete a mučedníka,“ vysvětloval mu do skřípavého hlomozu Herman. „Cesty se stanou brzy nesjízdné, proto se drahý kov sváží do Prahy.“