Hana Marie Körnerová

TŘETÍ PŘÍSTAV

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2014

Obálka © Martina Černá, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6893-1

PROLOG

(shrnutí předchozí knihy – Kočár do neznáma)

Necelé dva týdny po pádu Bastily (14. července 1789) prchají ze zámku Meuron v Burgundsku tři ženy: grand-mère(1) Julie, hraběnka de Marigny, se sotva sedmnáctiletými vnučkami Stefanií a Hermínou. Uprostřed noci, jen s nejnutnějšími zavazadly, zrazeny vlastním služebnictvem a pronásledovány ozbrojenou lůzou, prchají přes Švýcarsko do Říma. Na cestě zachrání před jistou smrtí raněného šlechtice Vincenta Gisserota, jehož pronásleduje samozvaná Národní garda. Grand-mère jej bez váhání ukryje ve skrýši pod podlahou kočáru, přestože se za takový čin v revolučních dobách bez milosti věší. Vincentův bratranec André Gisserot mezitím odláká gardu, aby se všichni dostali do bezpečí.

Život v římském paláci tety Agáty Hermínu a Stefanii nadchne, ale idylka netrvá dlouho. Po neshodách s hostitelkou musí všechny tři Řím opustit. Útočiště hledají na malém rodinném panství v Kampánii. Pobyt na odlehlém italském jihu se však s Římem nedá srovnat. Když uzdravený Vincent Gisserot tajně vyhledá Stefanii, dívka znechucená životem na venkově s ním uprchne. Namísto slibovaného sňatku ji ale čeká veřejné ponížení.

Grand-mère těžce onemocní a veškerá starost o budoucnost rodiny se přesouvá na mladičkou Hermínu. Ta se pokusí Stefanii pomoci, dokonce s přispěním Vincentova bratrance Andrého zfalšuje zápis v matrice. Při té příležitosti objeví pečlivě střežené tajemství Stefaniina původu.

Přechodný azyl najde rodina na Ischii, kde Stefanie tajně porodí nemanželskou Vincentovu dceru Adélu, kterou Hermína veřejnosti představí jako svou schovanku. Grand-mère se začíná pomalu uzdravovat.

Díky vlivným přátelům najdou sestry místo společnic při neapolském dvoře. Všechno se ale zkomplikuje po veřejném výstupu s Vincentem a jeho matkou. Před hrozícím skandálem musejí sestry opustit Neapol a vydávají se na cestu k poslednímu útočišti, které jim ještě zbývá: k polozapomenutému panství kdesi v Čechách, odkud pocházeli předkové grand-mère. Neapolská královna Marie Karolína, která drží nad Hermínou ochrannou ruku, ji na cestu vybaví doporučujícími listinami.

André Gisserot se stává císařským poslem mezi Vídní a Neapolí. Když Vincent odmítne uznat Stefaniinu dceru za svou, dlouholeté přátelství mezi bratranci končí. André se vytrvale snaží Hermíně pomáhat a usnadnit jí tak nelehkou roli hlavy rodiny. Přes počáteční výhrady a odpor ke jménu Gisserot se s ním Hermína nakonec sbližuje. Oba ale vědí, že vztah mezi nimi nemá žádnou budoucnost a začínat si milostný románek by v jejich situaci bylo nezodpovědné. Hermínin majetek byl stejně jako majetky všech emigrantů ve Francii zkonfiskován a André má před sebou dlouhá léta vojenské služby.

Evropa se chystá k válce s Francií, kde nové zákony ohrožují samotný králův život. Když vzbouřený lid na útěku zajme královskou rodinu a internuje ji, zdá se, že odveta je nevyhnutelná. Válka je však drahá záležitost a evropští vládcové s jejím vyhlášením otálejí.

Umírá císař Josef II. a na rakouský trůn usedá jeho bratr Leopold II. Vyhlášení války je opět odloženo. André Gisserot se proto rozhodne doprovodit spolu s přítelem Fabiem Hermínu a její rodinu napříč Evropou až do vzdálených, neznámých Čech.

Na nejistých cestách zažijí příjemná i nebezpečná setkání. Předčasně musejí opustit i Vídeň, kde André kvůli Hermíně vyprovokuje souboj. Od trestu ho zachrání jen císařská milost, udělená při příležitosti korunovace Leopolda II. českým králem.

Konečně – na podzim roku 1891 – přijíždí hraběnka Julie de Marigny s vnučkami a doprovodem na zámek ve východních Čechách, kde před víc než půlstoletím prožila část svého dětství.

KAPITOLA I

Městečko Heřmany, schoulené mezi nízkými kopečky, vypadalo stejně idylicky jako krajinky, které mívala grand-mère na zdech knihovny v Meuronu. Chyběl jen zlacený rám. Nahradily ho smíšené lesy, které mu ze tří stran poskytovaly ochranu před rozmary počasí. Podzim je zbarvil do mnoha odstínů zlaté, okrové a rudé. Stefanie jako malířka vnímala především barvy, Hermína náladu. Nostalgickou, přátelsky otevřenou. Zhluboka se nadechla. Kořenitá vůně spadaného listí a čerstvě zoraných polí jí trochu připomínala rodný kraj. Ale doma ve Francii se místo holých hnědých brázd od obzoru k obzoru táhly vinice. A také tam bylo mnohem, mnohem tepleji. Sice ne tak teplo jako loni v Neapoli, ale přílišná vedra grand-mère také nesvědčila. Doma bylo doma, a ať zakotví kdekoli, nikde to nebude lepší než tam. Ale nemělo smysl přehrabovat se v minulosti. Domov byl pro ně nadlouho ztracený. Nikdy si nepřipustila, že slovo „nadlouho“ by se mohlo změnit na mnohem horší „navždy“.

Když před dvěma roky těsně po revoluci narychlo opouštěly Francii, vůbec netušily, co je čeká. Tři vyděšené ženy – babička a dvě nedospělé vnučky – prchaly uprostřed noci před rozběsněnou, ječící lůzou, která přepadla jejich zámek. S nejnutnějšími zavazadly a zlomkem cenností, které se jim podařilo zachránit. Většina cenností už zmizela, postupně je prodaly, aby měly na živobytí. Nejprve v Římě, pak v Neapoli a nakonec ve Vídni. Dva roky života na cestách je změnily. Pobyt v cizích domech, u příbuzných či přátel je rychle připravil o dětskou naivitu a také o důvěru. Bylo trpké zvyknout si na postavení uprchlíka. Už nebyly vítanou návštěvou, u níž je zcela jedno, jak dlouho se zdrží. Najednou se změnily na trpěné osoby, na přítěž, o niž je nutno se starat a živit ji. Host se mohl zdržet libovolně dlouho, neboť (jako tomu bývalo v případě grand-mère) dodával domu lesk. Uprchlík byl něco zcela jiného. Osoba vzbuzující soucit, případně nevoli. Další hladový krk a natažená dlaň. Hermínu zamrazilo, když si vzpomněla na pohrdavé chování strýce Rodolfa v Ascante nebo na kuplířské plány tety Agáty v Římě. Chování těch dvou otřáslo jejím dosud dětským světem a přinutilo ji rychle dospět. Zvlášť potom co grand-mère ranila mrtvice, z níž se dodnes úplně nevzpamatovala.

Hermína si povzdechla a kradmo pohlédla na sestru, sedící na protějším sedadle. Nebýt Stefaniina zbrklého útěku, grand-mère by nejspíš byla zdravá a mohla rozhodovat o jejich životě, tak jako to dělala odmalička. Ale Stefanie vsadila všechno na jednu kartu, protože se jí zajídal život v provinčním jihoitalském Ascante, kde se zastavil čas před mnoha staletími. Nechala se svést nezodpovědným hejskem Vincentem Gisserotem a odjela s ním do Říma, kde měli uzavřít sňatek. Ale těsně před svatbou ji opustil a nezajímalo ho ani to, že čeká jeho dítě. Do věci navíc zasáhla jeho matka, která se k nim chovala, jako by byly jen prach u nohou její úžasné rodiny. Hermína při vzpomínce na hraběnku z Fromontu zatnula zuby do rtu. Ale nakonec nad ní vyhrála! Obstála ve slovním souboji, nenechala ponižovat sebe ani Stefanii a dokázala najít správnou odpověď na každou hraběnčinu invektivu. Jejím triumfem pak bylo odmítnutí hraběnčiny povýšené nabídky, že se Vincentova rodina o „toho bastarda“ postará. Hermínin pohled sklouzl ze Stefanie na půvabnou tvář holčičky spící v chůvině náručí. Bastard! Jak odporné označení pro jakékoli dítě. Adéla se nikdy nesmí dovědět, jak její otec a babička reagovali na zprávu o její existenci. Už tenkrát se rozhodla, že v okamžiku, kdy se Adéla prvně zeptá na svého otce, zapře jej a prohlásí, že zemřel. Nic jiného si ostatně za své chování nezasloužil. Stefanie, která se polovinu života pohybovala v nereálném světě snů a představ, si občas malovala, jak Vincent přijde k rozumu a přihlásí se k nim. Doufala, že ho svědomí přiměje, aby dal Adéle své jméno a postaral se o její budoucnost, jak to otcové hodní toho jména obvykle dělávají. Tyto pohádkové představy se střídaly se záchvaty nenávisti vůči Vincentovi a pravidelně končily výbuchem pláče a nářkem nad zkaženým životem. Hermína se musela moc snažit, aby sestře pokaždé nepřipomněla, že každý je strůjcem svého štěstí. Nemělo žádný smysl říkat, co by bylo, kdyby… Musely žít s tím, co jim zůstalo: minimum peněz, majetek konfiskovaný, tudíž s největší pravděpodobností ztracený ve Francii, a grand-mère, jejíž zdravotní i duševní stav byl nejistý. Navíc měly utajenou Stefaniinu dceru, kterou vydávaly za schovanku, aby ji uchránily pohrdání, které provází nemanželské děti a zavírá jim dveře ke slušné budoucnosti. Z Francie je vyhnal osud, protože revoluci nelze za nic jiného pokládat. Ale všechno ostatní si způsobily samy. Svou naivitou, s níž očekávaly od lidí stejné dobro, jaké kdysi prokazovaly potřebným ony samy. Projevily špatnou znalost lidských povah a především nezkušenost, kterou s sebou nese nezralé mládí. Když utíkaly z domova, bylo jim sotva šestnáct, dnes, po pouhých dvou letech si Hermína připadala, jako by byla o celou generaci starší. Skromný, ale pohodlný život na francouzském venkovském panství vyměnily za nejisté harcování po cestách poloviny Evropy. Pokoušely se najít nový domov a poetická Stefanie to jednou přirovnala k hledání bezpečného přístavu, v němž by mohly zakotvit po plavbě na rozbouřeném moři života.

Zcela nepoetická Hermína neměla tak exaltovaná slova ráda, i když výraz „zakotvit“ byl poměrně výstižný. Ale ani jeden z těch přístavů nesplnil jejich očekávání. Ascante i Řím byly vším možným, jen ne bezpečným místem pro život. Dámy neměly na vybranou, musely zkusit poslední možnost – odlehlé panství v Čechách, kde jejich grand-mère kdysi vyrostla. Třetí přístav a také poslední šance. Pokud i tahle zklame, je s nimi amen. Pak by zbývalo potupné hledání místa placených společnic. Pochopitelně bez Adély a grand-mère, pro ty by musely najít nějaké skromné bydlení, pokud možno ne příliš vzdálené, aby je mohly podporovat.

Hermína se při té představě otřásla. Bylo by to mnohem horší a víc ponižující než loni v Neapoli. Tam byly pod ochranou kněžny di Rissi a hřály se na výsluní královské přízně. V této cizí a zcela neznámé zemi neměly jedinou spřízněnou duši, přesto se Hermína rozhodla věřit, že uspějí. Žádné chmury předem, žádné ustrašené a lítostivé nálady. Lidé člověka často posuzují podle toho, jak se chová nebo jak se sám cítí.

„Když budeme za chudinky, budou nás brát jako chudinky,“ řekla včera Stefanii, která propadala chmurám poměrně často. „Když budeme vystupovat jako smělé a sebejisté ženy, nikdo si na nás nedovolí!“

„Tomu sama nevěříš!“ zlobila se Stefanie.

„Ale ano, věřím. Vyzkoušela jsem si to na strýci Rodolfovi v Ascante i na hraběnce z Fromontu v Římě.“

Při zmínce o Vincentově matce Stefanie zmlkla.

Hermína neměla chuť jí vysvětlovat, že daleko víc spoléhá na průvodní list neapolské královny Marie Karoliny, který jim měl usnadnit jednání o majetku v Čechách…

V té chvíli kočár poskočil a kola zahrčela, když se prašná cesta změnila v dlážděnou silnici. Právě vjížděli do města. Všechny tři se zvědavě vyklonily z okének. Za jejich zády stejně zvědavě vykukovaly komorná Alžběta a chůva Anna.

První dojem je zklamal. Domy tu byly mnohem menší a prostší než ve městech, kterými projížděli v minulých dnech. Připomínaly spíš vesnická než městská stavení a měly tak malá okna, jaká doma ve Francii nebo na italském jihu sestry nikdy neviděly.

„Tady v podhůří je chladněji,“ řekla grand-mère, jako by vytušila, nač vnučky myslí. „Domy se tu staví menší, s nižšími stropy a malými okny, aby se snadněji vyhřály a neunikalo z nich teplo.

„Panebože,“ řekla Stefanie zděšeně. „Kam jsme se to dostaly? Doufám, že žertujete, protože o zdejších krutých zimách do téhle chvíle nepadlo ani slovo!“

Hermína neřekla nic, jen s obavou pohlédla na grand-mère. Stará dáma vypadala velmi křehce a dosud se nevzpamatovala z loňské nemoci. A pokud jsou zdejší zimy opravdu tak studené, že si lidé nemohou dovolit ani průměrně velká okna, aby nezmrzli…

„Nedělejte paniku,“ řekla grand-mère nespokojeně. „Tváříte se, jako bychom podnikaly výpravu někam do Ruska! Tohle je střední Evropa! Je tu jen nepatrně chladněji než u nás v Burgundsku.“

Bylo pozdní odpoledne, začátek podzimu, slunce svítilo a hřálo. Hermínu napadlo, že celý ten hovor je nesmysl. Nač si dělat hlavu se zimou, teď mají před sebou docela jiné starosti! Kočár odbočil z hlavní silnice a těsně před náměstím uhnul na cestu k zámecké bráně. Jeho červenou střechu viděli předtím z návrší, spolu s kopulí kostela to byly dva nejvyšší body v městečku. Průčelí zámku bylo dobře viditelné, zdi ze světlého kamene, chránící z boku park, vystřídal na přední frontě vysoký mřížový plot, zakončený tepanou bránou. Skrz ni dámy viděly nejen vstupní část zámku, k níž vedla oblázky sypaná cesta, ale i část hospodářských budov, které byly přilepené k levé zámecké zdi. Za nimi ležel park. Koruny stromů přečnívaly vysoko nad střechu a v odpoledním slunci hrály všemi barvami podzimu. Park musel být rozlehlý, ale od brány z něj byla vidět jen nepatrná část.

Hermína zachytila výraz zklamání v sestřině tváři. Když přijížděli, zdál se z návrší nad městem zámek poměrně velký. Ale z blízka to byla jen dlouhá jednopatrová budova, jejíž jedinou ozdobou byl velkoryse řešený půlkruhový balkon v prvním patře. Proti jejich rodnému Meuronu působil jako chudý příbuzný.

Hermína si všimla, že se Stefanie chystá něco říci, a rychle do ní strčila. Jen ne žádné nespokojené výlevy hned při příjezdu. Dobře viděla, že ani grand-mère není tak nadšená, jako byla ještě před půlhodinou, kdy městečko z dálky zahlédly poprvé. Teď vypadala trochu polekaně a malinko omluvně. Zámek z jejích dětských vzpomínek ve skutečnosti nevypadal vůbec zářivě a dokonale. Naopak. Působil téměř omšele a uprostřed stromů, hrajících všemi barvami, i smutně.

Brána byla zavřená. Kočí zarazil koně, slezl z kozlíku a zalomcoval masivní klikou. Bylo to zbytečné gesto, brána se neotevřela. Zámek rázem působil nejen omšele a smutně, ale také nepřátelsky. Tohle cestovatelky nečekaly.

Hermína se otočila ke grand-mère. „Říkala jste, že jste jim oznámila náš příjezd už z Vídně.“

„Samozřejmě.“

„Třeba dopis nedostali,“ hlesla Stefanie.

„Nesmysl,“ řekla grand-mère unaveně. „Dopis rozhodně dostali, posel, který ho vezl, byl spolehlivý. Tohle je spíš nějaká schválnost. Neznám zdejší příbuzné, všichni jsou o generaci mladší než já, ale znala jsem jejich rodiče…“

Z úst jí unikl sotva slyšitelný povzdech.

„Ale nebudeme tady stát a dělat divadlo,“ dodala rychle. Všimla si, stejně jako obě vnučky, že se v oknech a dveřích protějších domů začaly objevovat zvědavé obličeje.

„A jak se chcete dostat dovnitř?“ zeptala se Stefanie. „Pochybuji, že by se nám podařilo vyvrátit bránu.“

Než stačila grand-mère odpovědět, před zavřená mřížová vrata dorazili oba důstojníci, kteří doprovázeli kočár. Když před chvílí přijížděli k náměstí, pustili se napřed, aby obhlédli situaci. Teď se klusem vrátili zpět ke kočáru.

„Objeli jsme celý zámecký park,“ řekl André Gisserot, když seskočil z koně. „Vzadu je brána pro povozy, vede ke špýcharu, a pak je tam samozřejmě zahradní branka. Ta je zamčená, ale brána ke špýcharu ne. Na dvoře jsou čerstvé stopy kol, zřejmě nedávno přivezli nějaký náklad.“

„Ale nikde jsme neviděli ani živáčka,“ dodal Fabio Cenci. „Skoro to vypadá, že se před námi schovávají.“

Obě dívky na sebe pohlédly. Tak trapný příjezd do nového domova si nepředstavovaly ani ve snu. I přivítání nerudným strýcem Rodolfem v Ascante se ve světle těchto událostí jevilo jako přívětivější.

„Možná by bylo jednodušší objet zámek a dovnitř se dostat bránou u špýcharu,“ řekl Fabio uvážlivě.

André neřekl nic, jen se přes jeho hlavu podíval na Hermínu. Vůbec nepochyboval, co odpoví.

„Vyloučeno,“ pronesla pevně. „Vjedeme do zámku hlavní bránou!“

Pak se teprve zarazila a omluvně pohlédla na grand-mère. „Promiňte, nezeptala jsem se vás na názor, ale myslím si…“

„Myslíš zcela správně,“ přerušila ji grand-mère. „Nejsme žádní pokoutní přivandrovalci. Jsme tady doma. A pokud nás tady někdo nechce, zjednáme si právo. Pane Gisserote,“ obrátila se na Andrého, „myslíte, že se dá brána otevřít z druhé strany?“

„Hned to zjistím, madam.“

André během okamžiku přelezl bránu a seskočil na druhou stranu.

„Ne, madam,“ řekl, když z druhé strany prozkoumal zavírání. „Není tu žádná závora, jen bytelný zámek a ten se bez klíče otevřít nedá. Ovšem nebyl by žádný problém ho rozstřelit. Podle mého soudu by stačila jedna rána z pistole. Mám to udělat?“

Tentokrát Hermína nechala rozhodnutí na grand-mère.

„Ano,“ řekla stará dáma a tvářila se tak klidně, jako by byla na podobné situace denně zvyklá. „Udělejte to!“

„Co se to tady děje?“ ozval se vtom mužský hlas, z něhož čišela autorita. Promluvil německy, takže mu všichni rozuměli.

„Co je to tady za výtržnosti? Tohle je pokojné město, kde se ctí zákony. Jak jste se opovážili vniknout na soukromý pozemek našeho panstva?“

Ve vzrušené chvíli si nikdo nevšiml, že z největšího domu na náměstí vyšlo několik lidí a spěchá k nim. Vedl je nevysoký, ale důležitě vyhlížející muž v kabátu s šerpou, s nímž se snažili udržet krok dva biřici s holemi v rukou. Za nimi popobíhaly dvě udýchané ženy, zjevně manželka provázená chůvou. Obě se marně pokoušely zadržet a zformovat hlouček dětí nejrůznějšího věku.

Všechny hlavy se teď otočily k důležitě vyhlížejícímu muži a řada místních zvědavců, tlačící se k bráně, viditelně couvla.

„Jsem rychtář Jan Veselovský a chci vědět, co zamýšlíte s tou bambitkou,“ obrátil se muž přímo na Andrého.

Ale místo mladého důstojníka odpověděla grand-mère. „Chceme se dostat domů,“ řekla odměřeně. „A celá tato situace je nám vrcholně nepříjemná. Pokud jste zdejší rychtář, měl byste nám být nápomocen!“

Hlouček okamžitě ztichl tak, že by bylo slyšet upadnout špendlík. Všechny oči se upřely na kočár.

„Domů?“ zeptal se rychtář pochybovačně. „Toto je odjakživa letní sídlo hraběnky Kornélie z Valšic. Nechápu, proč byste…“

Jeho žena, které se konečně podařilo usměrnit hlouček dětí, do něho ze strany zlehka strčila.

„To je určitě komtesa Julie,“ řekla polohlasně.

Promluvila česky, takže jí Hermína se Stefanií nerozuměly, ale grand-mère a zvědavci kolem kočáru ano.

„Její podobizna přece visí na zámku ve velkém salonu! Při výročních audiencích jsi ji musel mnohokrát vidět! Navíc podoba s hraběnkou Kornélií je zřejmá na první pohled!“

Grand-mère se nepatrně pousmála.

„Můžete nám pomoci?“ zeptala se německy, ale mnohem mírněji než před chvílí.

Rychtář očividně nevěděl, na čem je. Pustit naprosté cizince do zámku a rozzlobit si místní panstvo se neodvažoval, ale pokud měla jeho manželka pravdu, nebylo vhodné si rozzlobit ani nově příchozí.

„Milosti, odpusťte, ale moje pravomoc sahá jen ke zdem zámku,“ řekl nakonec rozpačitě. „Povolení ke vstupu vám může vydat jen paní hraběnka. A ta, pokud je mi známo, včera dopoledne narychlo odjela.“

„Včera dopoledne?“ Na tváři grand-mère se objevil ironický úsměv. „Jak zvláštní shoda náhod. Ale do zámku se dostat musíme. V žádném případě nehodlám nocovat venku!“ Znovu se obrátila na Andrého, stojícího s bambitkou v ruce na druhé straně brány. „Byl byste tak laskav, pane Gisserote? Nebudeme to protahovat.“

„Jak si přejete, Milosti,“ odpověděl André a Hermína vůbec nepochybovala, že ho celá ta situace baví.

„Zadržte!“ ozval se vtom cizí rozčilený hlas.

André se otočil. Od hospodářských budov chvátal tlustý muž v tmavém kabátu a nad hlavou mával rukou, v níž držel masivní klíč.

„Žádné střílení, prosím!“

„To je zámecký správce,“ řekl rychtář s ulehčením. „Teď už bude všechno v pořádku.“

Všichni sledovali udýchaného tlouštíka, který s úklonou obešel Andrého a v mžiku odemkl bránu. Grand-mère na nic nečekala a dala pokyn, aby kočár vjel do nádvoří. Když projel i Fabio s oběma koňmi, správce bránu opět uzamkl. Hlouček zvědavců i s rychtářem a jeho rodinou zůstal před zámeckou bránou. K odchodu se ale neměl, všichni se zájmem sledovali, jak kočár předjel ke vchodu a panstvo vystupuje. André, který hned za bránou nasedl na koně a byl tak u domu jako první, pomáhal spolu s Fabiem dámám vystoupit. Udýchaný správce musel od brány klusat po svých, proto dorazil až ve chvíli, kdy se dámy chystaly vejít do domu.

„Tak komtesa Julie se vrátila domů,“ řekla polohlasně rychtářka manželovi. „Ve Francii se jim teď nejspíš žije těžko, tak se rozpomněla na domov…“

„Myslíš, že je to vážně ona?“ zeptal se dosud nedůvěřivý manžel. „Já jsem si jaktěživo žádného portrétu v zámeckém salonu nevšiml.“

„Vy muži,“ řekla rychtářka shovívavě. „Vás zajímají spíš lovecké výjevy než rodinné portréty. Je to ten velký obraz nad hlavním schodištěm. Hraběcí rodina. Rodiče a dvě dcery. Slečna Julie a slečna Josefína. Slečnám je na tom portrétu tak patnáct let, víc ne. Spolu s nimi je tam i mladší syn pana hraběte s manželkou a malým dítětem. To dítě je hraběnka Kornélie.“

Rychtář se na ni pochybovačně podíval. „Jak to víš? Tohle se přece při audiencích nevypráví.“

„Řekla mi to správcova žena, když jsem tam loni na jaře přivedla ženské na velký úklid. Její matka sloužila starému hraběti a znala obě slečinky. Byly to prý největší krasavice v okolí. Jedna bez druhé nedala ani ránu. Narodily se sotva rok po sobě a ti, co je neznali, je považovali za dvojčata. Byly si moc podobné a taky nerozlučné jako opravdová dvojčata. Dokud se nezamilovaly do stejného muže. Rozešly se ve zlém, když požádal o Josefíninu ruku. Krátce nato rodina odešla do Francie a nikdo o nich dlouho neslyšel. Pak se povídalo, že slečna Josefína umřela. Jestli měla nějaké děti, to nevím. Ale komtesa Julie, jak vidíš, děti měla.“

„Vy ženské pořád shromažďujete nějaké klepy,“ řekl rychtář s mírným despektem. „Aby ty slečinky mohly být její děti, na to je ta tvoje komtesa Julie moc stará.“

„Tak to jsou nejspíš vnučky, no,“ pokrčila rychtářka rameny. „Podoba tam rozhodně je!“

„Spíš je to tvoje zbožné přání,“ řekl rychtář. „Já žádnou podobu teda neviděl!“

Hlouček před bránou dál sledoval, jak panstvo vystupuje po nízkých schodech ke vchodu. Ženské polohlasem hodnotily róby slečen, ty mladší si spíše všímaly obou urostlých důstojníků.

K rychtářce se přišourala stařena v tmavém šátku staženém hluboko do čela.

„Měla jsi pravdu, Majdaléno,“ řekla zadýchaně. „Je to slečinka Julie. Moc dobře si ji pamatuju. Sloužila jsem za jejího dětství v kuchyni jako pomocnice. Jó, to byla krasavice. Jako ty její vnučky. Copak tu asi chtějí? Po tolika letech!“

„To je jejich věc,“ uťal rozhovor rychtář, jemuž nebylo po chuti, že se stařena chová k jeho manželce na veřejnosti tak důvěrně. Co na tom, že ji znala odmalička. K rychtářce se taková chudoba má chovat s náležitou úctou a rychtářka si má od žebroty udržovat odstup. Bude jí to muset doma důrazně připomenout. Magdaléna to někdy s tou vlídností k bližnímu svému dost přehání!

Popadl manželku za loket a odváděl ji pryč. Chůva s hloučkem dětí je urychleně následovala.

Stařena přesto ještě stačila za odcházejícími křiknout: „Majdaléno, myslíš, že komtesa Julie bude potřebovat nějakou výpomoc? Naše panstvo odjelo i se služebnictvem. Já to na zámku znám, mohla bych…“

Rychtářka jen mávla rukou, odpovědět se už neodvážila, protože se manžel tvářil rozzlobeně. Doma se však k tématu vrátila.

„Stará Božková měla pravdu. Zámecké panstvo odjelo s veškerým služebnictvem. Možná bych vážně měla zajít na zámek a domluvit se správcem nějakou výpomoc.“

„Teď nikam nepůjdeš,“ řekl rychtář rázně. „Dámy se ještě ani nerozkoukaly. Na tohle je času dost. Navíc, když budou potřebovat nějakou výpomoc, správce to zařídí. Kdoví jak to všechno je. Ten náhlý odjezd našeho panstva nevěští nic dobrého. To by nám ještě scházelo, aby ses přimotala mezi panské neshody. To nemůže dopadnout dobře. Jen si počkej, jak se situace vyvine. Nech tu svou ženskou zvědavost trochu odpočinout!“

To se paní Magdalény dotklo. Pevně stiskla rty, sehnala do houfu povykující děti a spolu s chůvou je odvedla z místnosti.

Ten večer byl nečekaný příjezd hraběnky Julie novinkou číslo jedna u každého stolu v Heřmanech. Probíral se ze všech stran, pamětníci vzpomínali, každý si něco přidal nebo přibarvil. Sama Julie by se nestačila divit, co všechno si z jejího dětství a mládí zdejší lidé pamatují. A vůbec nezáleželo na tom, jestli ty historky byly pravdivé či vymyšlené. Všechny do jedné byly senzační.

KAPITOLA II

Správce stále ještě nebyl v své kůži. Potil se, zajíkal, koktal. Celá situace mu byla zjevně nepříjemná. Měl strach. Nejen z přísně se tvářící grand-mère, ale i ze dvou důstojníků, o jejichž roli nic nevěděl. Vypadali výhružně a mluvili spolu rychlou italštinou, z níž, bohužel, neznal ani slovo. Rozuměl trochu francouzsky, i když grand-mère při představování řekl, že umí jen německy a česky. Co panstvo tak narychlo odjelo, modlil se o zázrak, aby hraběnka Julie nedorazila. Aby zůstala ve Vídni nebo třeba v Brně, vem to čert. Hlavně ať nejezdí sem, protože z toho nemohlo vzejít nic dobrého. Alespoň pro něho ne. Jeho vlastní paní hraběnka Kornélie si odjela sotva den poté, co jí posel přinesl list oznamující příjezd nového panstva. A to ještě zdaleka nenastal čas, kdy obvykle z Heřman na zimu odjížděla.

Správce samozřejmě nebyl u toho, když paní četla list dceři Amálii. Zato dobře slyšel následnou reakci. Zámecké dveře jsou tenké a hlasy se rozléhají… Ten výlev zlosti by v žádném případě nechtěl zažít zblízka.

„Kam ji sem čerti nesou po tolika letech! Najednou se tu objeví a začne uplatňovat nárok na majetek, o který se léta nestarali. Všechno, co tu je, vybudoval můj otec. A teď si slečinka Julie přijede a myslí si, že před ní padneme na záda a budeme se jí obdivovat. To ani omylem. Já jí poklonkovat nebudu. A taky se nedám vyšachovat! Nic takového! Ale já vím, co uděláme! Nebudeme na naši francouzskou dámu čekat. Odjedeme! Hned zítra! Uvidíme, jak se jí bude prázdný zámek bez služebnictva líbit! Brzy ji to přestane bavit a odtáhne zase ke všem čertům.“

„Ale mamá,“ odvážila se nesměle odporovat slečna Amálie. „Vždyť přece není slušné…“

Byla rychle umlčena: „Ty se do toho nepleť! Ničemu nerozumíš a jsi tak hloupá, že bys byla ochotna se s nimi rozdělit o to poslední, co máš! To určitě! Když si Julie ve Francii žila jako v bavlnce, na nás si ani nevzpomněla! Když jí začalo téct do bot, najednou se rozpomněla, že má ve zdejší končině příbuzné. To určitě! Ať si táhne, odkud přišla!“

„A co když nemá kam jít?“ ozval se zase nesmělý hlásek.

„To je její starost. Nejsme přece jediní příbuzní. Juliin manžel byl bohatý a měl styky u dvora. Určitě má kam jít!“

„A kam chcete jet vy, mamá? Do Valšic?“

„Do Prahy!“ řekla hraběnka Kornélie po krátkém váhání. „Měla jsem to udělat už loni, když se někdo ze zemské kanceláře dotazoval na stav majetku po Juliinu otci. Měla jsem si pojistit, aby nám nesebrala to, co nám po právu patří! Pojedeme do Prahy, Amálie, a tam se postaráme, aby Julie odtáhla s prázdnou!“

Do druhého dne se ale Kornélii všechno rozleželo a rozhodla se, že nepojede ani do Prahy, ani domů do Valšic, ale jen do nedalekých Bolenic, kde žila její mladší sestra. Vůbec nebude na škodu, když se po příbuzných rozkřikne, jak nehorázně se je francouzské příbuzenstvo chystá připravit o zdejší majetek. Čím dřív to rodina bude vědět, tím líp. Ten, kdo si první stěžuje, je ve výhodě. Nedá Julii šanci! Navíc bolenický švagr je rázný muž, který zemským knihám a právu rozumí lépe. Když jí zemřel manžel, přibral si ke svým povinnostem i veškerou správu jejího panství. Bez jeho pomoci by si vůbec nevěděla rady. Byla zcela nesamostatná, což nikdy nezapomněl zdůraznit, ale nakonec její záležitosti vždycky vyřídil. Spoléhala na to, že má rád peníze, a až se doví, že si francouzské příbuzenstvo dělá nároky na majetek nejen v Heřmanech, ale i v Hořovicích, kde má dědický podíl jeho manželka, určitě se hned pustí do boje. V tom bylo na něj spolehnutí.

Protože to Julii nehodlala usnadnit, rozhodla se odjet nejen s veškerým vybavením, ale také se služebnictvem, které přes zimu obvykle v Heřmanech zůstávalo. Heřmany byly jen letním sídlem, celoroční obývání by provoz neúměrně prodražilo. Jen vytápění bylo nákladnou záležitostí, a proto tu hraběnka Kornélie v zimě nikdy nezůstávala. Zimní období patřilo návštěvám příbuzných. Vánoce obvykle trávila v rodině sestry nebo některé sestřenice. Když měla obzvláštní štěstí, odjela s dotyčnou rodinou na jih. Když nebyl dobrý rok, zůstala i s dcerou ve Valšicích, kde se dala zima strávit mnohem pohodlněji.

Služebnictvo, zmatené nečekaným hraběnčiným rozhodnutím, překotně balilo šaty, stříbro, porcelán, obrazy a nejrůznější vybavení, o němž se hraběnka Kornélie domnívala, že má největší cenu. Aniž to tušila, její odjezd se hodně podobal útěku grand-mère z Meuronu. Jen k cestovnímu kočáru přibyly tři vozy plné nábytku, nejměkčích žíněnek z postelí, koberců a nádobí.

Správci hraběnka Kornélie oznámila jen to, že odjíždí o něco dřív než obvykle. Kdy se vrátí, netuší. On jako obvykle bude dohlížet na zámek a přilehlé statky a bude jí podávat každý týden obšírnou zprávu.

„Spoléhám na vás, že zámek uchráníte před jakoukoli nevítanou návštěvou,“ řekla Kornélie správci na rozloučenou.

Říkávala to téměř stejnými slovy pokaždé, když odjížděla, ale za dané situace měla její slova poněkud jiný význam. Alespoň správci to tak připadalo, ale nemohl přiznat, že poslouchal za dveřmi. A tak se jen němě uklonil a od toho okamžiku se modlil, aby hraběnka Julie nedorazila.

Jeho modlitby nebyly vyslyšeny. Když spatřil kočár před bránou, zvítězila nejprve opatrnost. Rozhodl se vyčkat, živil v sobě poslední zbyteček naděje, že to třeba hraběnka Julie vzdá a odjede k jiným příbuzným. Ale situace před bránou se rychle vyhrotila a on pochopil, že dál otálet nemůže. Rozstřelená vrata – navíc za asistence rychtáře a početných svědků – to by mu u paní Kornélie neprošlo. A tak vyrazil s klíčem v ruce, aby zabránil nejhoršímu. Teď se potil, koktal a snažil se předstírat, že o ničem nemá ani tušení. Ale nemohl se zbavit nepříjemného pocitu, že ta stará dáma s pronikavým pohledem mu vidí až do žaludku.

„Zavolejte služebnictvo,“ řekla unavená Julie, když pochopila, že jí ten koktající a strachy se potící tlouštík neřekne víc, než už jí sdělil. Sestřenka Kornélie před nimi docela obyčejně utekla hned potom, co dostala její dopis. Důvody nebylo třeba obtížně hledat.

„Lituji, Milosti, ale paní hraběnka si odvezla všechen personál s sebou,“ řekl správce.

„Všechen?“ nechápala Julie.

„Ano, Milosti, všechno služebnictvo z domu. Zůstal tu jen podomek, co vykonává práci hlídače, a zahradník.“

„To je vypovězení války,“ řekla Hermína francouzsky. „Nečekala jsem nadšené přijetí, ale tohle je přece jen moc.“

„Poradíme si i bez nich,“ odpověděla grand-mère a únava v jejím hlase Hermínu znepokojila. Grand-mère si musela hned v hale sednout. I těch pár kroků po nádvoří a výstup po několika málo schodech ji vyčerpaly.

„Já tady chvíli zůstanu a vy se správcem prohlédněte dům,“ řekla grand-mère tiše. „Musíme zjistit, jestli se tu vůbec dá přenocovat. Vypadá to tu dost pustě,“ rozhlédla se halou, která byla, až na širokou lenošku a dvě palmy v rozích, úplně prázdná. Jen na zdech zůstaly světlé skvrny po obrazech.

I když večer teprve pomalu přicházel, většina pokojů v prvním patře vypadala ponuře, neboť byly obráceny směrem do parku, odkud je stínily vysoké stromy. V létě to jako ochrana před sluncem muselo být příjemné, teď to působilo stísňujícím dojmem. Nepříjemný pocit znásoboval i všude panující nepořádek. V místnostech zůstal jen největší nábytek, který se nedal odvézt. Všechny drobnější věci včetně židlí a pohovek byly pryč. Na parketách zůstaly světlejší skvrny po odstraněných kobercích, na zdech vybledlá místa po obrazech, někde chyběly i závěsy. Všude se válela sláma, do které služebnictvo zřejmě balilo porcelán a další křehké věci.

Hermína se Stefanií jen mlčky procházely řadou pokojů.

„Vypadá to tu jako po nájezdu Vandalů,“ řekla Stefanie, když obloukem došly zpět do hlavního salonu v prvním patře. Ten jediný byl světlý, neboť jeho široká francouzská okna vedla na terasu nad otevřeným nádvořím, kde nebyly žádné stromy. Nad hlavním schodištěm visel rozměrný obraz, který byl tak velký, že jej nebylo možné odvézt. Hermína se Stefanií sice nerozuměly rozhovoru, který vedla rychtářka před bránou, přesto ale poznaly v jedné z mladých dívek grand-mère. Na tváři měla úsměv a v očích dychtivý výraz, jaký mívá jen mládí, které se teprve chystá vykročit do života. Obě si naráz vzpomněly na vyhaslý pohled staré dámy, sedící dole, a zatrnulo jim. Takový návrat do míst svého dětství si grand-mère nezasloužila!

Hermína cítila, jak se v ní zvedá zášť proti neznámé Juliině sestřenici, která se zachovala tak podle a nepřátelsky.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Stefanie. „Všechny ložnice jsou nepoužitelné. V postelích nezůstala jediná žíněnka. Jen holá prkna. My se můžeme klidně vyspat na pohovkách. Ale co grand-mère? Musí si odpočinout. Vypadá opravdu hodně unaveně.“

Při posledních slovech jí selhal hlas a musela se odvrátit, aby Hermína neviděla, jak se jí z očí vylily zrádné slzy.

„Když si vzpomenu, jakou měla radost, když jsme tam nahoře na kopci poprvé zahlédly střechu zámku…“

„Tohle nemá cenu,“ řekla Hermína hluše. „Pláč nám nepomůže. Musíme se jí postarat o pohodlí. Alespoň provizorní. Běž pro správce, musí sehnat nějakou žíněnku. Je mi jedno kde! Jestli o žádné neví, ať přinese svou vlastní! A Alžbětu pošli do kuchyně, ať se postará o občerstvení. Všechny zásoby snad Kornélie odvézt nestihla. Nějaké jídlo a pití tu být musí. Musíme do grand-mère co nejdříve dostat trochu vína a nějaké sousto. Jinak se nám zhroutí. Tohle je na ni příliš!“

Stefanie odběhla a Hermína na okamžik osaměla ve velkém salonu. Přestože byl světlý a vzdušný, najednou se jí zdálo, že tu nemůže dýchat. Plíce se jí sevřely a hrdlo zaškrtilo.

Přece se nerozbrečím, řekla si zlostně. Takovou radost té zákeřné ženské neudělám. Jestli Kornélie opravdu čekala, že nás odsud vypudí zlomyslností, tak se přepočítala! Já se jí neleknu! A neustoupím!

Prudce rozrazila dveře na terasu a vpustila do salonu čerstvý vzduch. S ním pronikla dovnitř kořenitá vůně zrytých záhonů a prvního spadaného listí. Přátelská, venkovská vůně domova a bezpečí. Jak klamné!

Hermína se zhluboka nadechla a pak zotvírala jedno okno za druhým. Čerstvý vzduch provál salonem a neviditelným koštětem vymetl stébla slámy, roztroušená po parketách.

Když se na schodech ozvaly kroky, domnívala se Hermína, že přichází Stefanie, ale byl to André Gisserot. Lehkým krokem vyběhl až nahoru, a když viděl, jak stojí mezi dveřmi na terasu se svěšenými rameny a napjatým výrazem ve tváři, beze slova ji vzal do náručí.

Ráda se k němu schoulila a to úzkostné sevření kolem srdce, které nevyhnal ani čerstvý vzduch ze zámeckého parku, se najednou rozplynulo. Bylo úlevné moci se o někoho opřít, nebýt na všechno sama.

Lehce ji houpal v náručí, jako by byla jen dítě, které potřebuje ukonejšit, a ona se tak na docela malou chvíli cítila. Přesně do okamžiku, kdy se na schodech ozvaly další kroky a v jejím zorném poli se objevila Stefanie.

Hermína se rychle vyvinula z Andrého náruče a letmým pohybem si upravila šaty a vlasy.

„Co se děje?“

„Není tu jediný slušný talíř nebo sklenice,“ řekla Stefanie zadýchaně. „Jen obyčejné nádobí pro služebnictvo. A spíž vedle kuchyně je skoro prázdná. Není tam nic, co by se dalo okamžitě podat, zbyly jen pytle s moukou a podobné věci.“

Hermína cítila, jak se jí zmocňuje vztek. Ne rozhořčení, jako při vstupu do zámku, ale chladný, nesmiřitelný vztek.

„Přiveď správce,“ řekla a chvilková slabost, jíž se tak ráda poddala v Andrého náručí, byla nenávratně tatam. „A přiveď ho tak, aby ho grand-mère neviděla. Žádné další pohromy jí už sdělovat nebudeme!“

Správce vypadal ještě upoceněji než před chvílí.

„Do půl hodiny,“ řekla Hermína chladně, „seženete žíněnky do pěti postelí. Čisté a nezavšivené. Je mi jedno, kde je vezmete. A do deseti minut připravíte občerstvení pro paní hraběnku. Nějakou šunku, sýr, víno. A sežeňte židle a stůl! Její Milost nebude večeřet na lavici v hale!“

Díval se na ni vykulenýma očima, jako by nemohl uvěřit, že mu tak ostře poroučí ta drobná, mladičká dívenka. Od začátku se bál přísně vyhlížející staré dámy, ale ta, jak před chvílí viděl, neměla dost sil ani sama pro sebe. S tou problémy nebudou. Ale tahle mladá… Připadalo mu nepatřičné, že si tahle cizí mladá slečinka dovoluje na zasloužilého hraběcího úředníka. Letitého zámeckého správce, jehož úřad měl svou důstojnost!

„Ale slečno,“ pokusil se o námitku. „Během půl hodiny přece…“

Nenechala ho ani domluvit.

„Pokud nejste schopen splnit to, co jsem vám nařídila,“ řekla stejně chladně, „nebudeme vaše služby potřebovat a najdeme si někoho schopnějšího!“

Ani na okamžik nezapochyboval, že výhrůžku míní vážně.

„Ano, slečno, pokusím se zařídit všechno, co požadujete.“

Když odcházel, zachytila Hermína Stefaniin a Andrého pohled. Ten Stefaniin byl užaslý, ten Andrého pobavený.

„Vidím, že mě vůbec nepotřebuješ,“ řekl a zasmál se. „Ale pro jistotu ho půjdeme s Fabiem popohnat a postaráme se alespoň o židle a stůl, aby měla grand-mère důstojnější místo pro stolování.“

Během další půlhodiny panoval v zámku čilý ruch. Správce poskytl židle a stůl ze své domácnosti a jeho žena připravila rychlé pohoštění z vlastní spižírny. Podomek se zahradníkem nosili žíněnky a slamníky a komorná Alžběta ohřívala vodu, aby si paní hraběnka a slečny mohly alespoň smýt prach z dlouhé cesty.

André s Fabiem prošli komory a sklepy a našli nejen víno, ale také nějaké přikrývky. V jedné ze zamčených místností, jejichž zámek pro ně nebyl žádnou překážkou, objevili sklad obrazů, váz, vysokých tepaných svícnů a dalších věcí, které zřejmě hraběnka Kornélie na útěku nestačila pobrat.

Všechno, co považovali za vhodné k zútulnění interiéru, vynesli nahoru. A tak nakonec večeřeli v poloprázdném salonu, osvětleném starobylými, přes metr vysokými svícny, u stolu, pokrytého vyšívaným venkovským ubrusem, a na talířích, na nichž obvykle stolovalo služebnictvo. Ale jídlo bylo čerstvé a dobré a správcova žena, která jim u stolu posluhovala, se ze všech sil snažila zahladit nepříjemný dojem, který v nich zanechal její manžel.

V krbu praskala polena a navozovala domáckou a přívětivou atmosféru. Grand-mère se vzpamatovala natolik, že snědla alespoň několik soust a vypila sklenku červeného. Oba důstojníci se překonávali v pozornostech, žertovali a snažili se dámy pobavit. Alespoň na chvíli se jim tak podařilo odehnat chmury, které visely nad zdejším pobytem.

Adéla, unavená cestou, usnula už během večeře a chůva Anna ji odnesla do jednoho z menších pokojů. Alžběta vybalila zavazadla paní hraběnky v ložnici, kterou Hermína posoudila jako nejpohodlnější.

Všichni se pokoušeli překonat nepříjemný první dojem a ze všech sil se snažili, aby byl dnešní večer snesitelný. Grand-mère s tichým dojetím pozorovala tuto urputnou snahu mladých důstojníků i obou vnuček.

Za poslední dva roky dospěly a zmoudřely. Když prchaly z Francie, byla Stefanie lítostivá slečinka, která neustále omdlévala, a Hermína zbrklé dítě, které se do všeho řítilo po hlavě. Dnes se o všechno postaraly, všechno zařídily. Ano, Hermína byla vůdčí osobností, ale Stefanie jí statečně sekundovala. Všechno zlé je k něčemu dobré. Dnes už si je jistá, že se ty dvě neztratí, nenechají se zastrašit nepřízní osudu, necouvnou před problémy. Nemusí se o ně bát. Tiše si povzdechla, protože to byla jen fráze. Vždycky se o ně bude bát. Vždycky bude mít snahu je ochraňovat. I když jí rychle docházejí síly.

Pomalu se zvedla a dala si záležet, aby vnučky nepoznaly, jak slabá se cítí. Taktak udržela rovnováhu. Naštěstí komorná Alžběta stála za její židlí a podepřela ji. Působilo to zcela přirozeně.

„Půjdu si lehnout, vy ještě poseďte a nedejte se vyrušovat. Zítra se tu začneme zabydlovat. A nemusíme spěchat. Času budeme mít dost.“

Nezamířila rovnou do pokoje, který jí vybrala Hermína, ale s Alžbětinou pomocí prošla celým kruhem zámeckých komnat. Všechny dveře byly otevřené, plameny svíček tančily na obložení, tapetách i vykládaných stropech. Neviděla je tak, jak vypadaly teď: mírně omšelé, bez obrazů a čalounů. Před očima měla obrázek z dětství: Dlouhou řadu otevřených dveří, záclony vlající v nočním vánku, nablýskané parkety, po nichž se tak krásně klouzalo. Utekly s Josefínou chůvě a běžely řadou pokojů až k salonu, odkud zněla hudba a hlasy… Byly zvědavé, chtěly vidět společnost a večerní zábavu. Jenže se objevil otec a zahnal je zpátky. Ostře přitom napomenul chůvu, která se rozplakala a pak popotahovala celou dobu, kdy je ukládala ke spánku. To ještě s Josefínou spaly v jednom pokoji. V tom rohovém na konci chodby, který jí náhodou přidělila Hermína jako nejpohodlnější. Tenkrát se neustále chichotaly a při usínání se vždycky držely za ruce.

Pak je život rozdělil. Ona jako starší odešla na dva roky do francouzského kláštera pro mladé šlechtičny, kde se jí mělo dostat výchovy vhodné pro manželku nějakého dvorského hodnostáře. Neboť takové záměry s ní měl otec. Mladší Josefína zůstala doma, pro ni byl plánován mnohem skromnější osud. Loučení bylo srdceryvné a obě to málem odstonaly.

Julie si tiše povzdechla. Když se vrátila, bylo všechno jinak. Už neměly s Josefínou svůj společný pokoj, zato měly společný zájem o pohledného mladého muže, který se tu objevil jednoho slunného léta, kdy jim bylo šestnáct a sedmnáct…

Mírně se zapotácela a Alžběta ji okamžitě podepřela silněji. „Nechce se Vaše Milost na chvilku posadit? Ta prohlídka zámku je přece jen vyčerpávající. Možná by ji Vaše Milost měla odložit na zítra, až bude světlo.“

„Ne, teď už dojdu. Věci, na které člověk dlouho čeká, není dobré odkládat na další den.“

Alžběta ji podepřela pevněji a bezpečně dovedla do rohového pokoje, kde už čekalo umyvadlo s horkou vodou a čerstvě povlečená postel. Cíchy a prostěradla pocházely z výbavy správcovy manželky a zjevně byly použity poprvé.

Grand-mère v noční košili a čepečku ulehla do měkkých podušek vonících sušenými bylinkami. Mytí a převlékání ji připravilo o poslední zbytek sil. Unaveným pohybem propustila komornou Alžbětu.

„Pošli mi Hermínu. Pokud ještě nespí.“

Jediná svíčka na nočním stolku ozařovala malou výseč pokoje. Plamének prskal a blikal. Nebyla to kvalitní voskovice, ty si zřejmě všechny odvezla Kornélie, ale jen obyčejný lojový sloupek, jakým se svítilo v čeledníku nebo ve stáji.

Blikající plamének připomněl Julii noclehy v hostincích. Nejen ty na poslední cestě z Vídně, ale především ty, které absolvovala v mládí. Bylo jich nepočítaně. Tenkrát se vůbec hodně cestovalo. A zájezdní hostince či přepřahací stanice zdaleka nebyly tak pohodlné a slušně zařízené, jako jsou dnes. Za půl století se hodně změnilo. V malých pokojích bývala většinou jen jedna postel, kde se spalo po dvou, někdy dokonce po třech. Když nebylo místo, spaly dámy i se svými komornými na jednom lůžku. A muži se leckdy museli dělit o postel s cizími lidmi, rádi, že mají bezpečnou střechu nad hlavou.

Grand-mère v duchu putovala po klikatých cestách svého mládí. Padesát let… Tehdy ještě všechno bylo nové, zvláštní a příjemné. Často spali jen pár hodin na postelích tvrdých jako pryčna, a přesto se ráno cítili odpočatí a připravení na další cestu. Jenže čas byl neúprosný. Dnes jí i sebeměkčí lůžko nezaručí pokojný spánek. Nebo vůbec nějaký spánek. A není to jen postelemi. Vrátila se do míst, odkud kdysi prchala stejně kvapem jako předloni z Francie. Přijížděla s nadějí, ale čekalo ji nepřátelské přivítání.

Jak asi musí být Hermíně a Stefanii? Byly plné očekávání. I díky jejím vzpomínkám se upnuly na zdejší panství a doufaly, že tu najdou nový domov podobný Meuronu. Ztráta iluzí bolí nejvíc.

Hermína tiše vstoupila do pokoje. V ruce nesla knihu o Čechách, kterou jí na rozloučenou darovala kněžna di Rissi. Výpravné dílo pocházelo z královské knihovny v Casertě a s darováním souhlasila sama neapolská královna Marie Karolina. Výtisk byl v italštině a Hermína jej studovala po celou cestu. Teď jej odložila na noční stolek a usedla na pelest.