Jarmila Pospíšilová

Pod hvězdou bláznů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jarmila Pospíšilová 2016

© Moravská Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7801-5  (epub)

ISBN 978-80-243-7802-2  (mobi)

ČERVEN

I.

Z těžkého květu bílé pivoňky se uvolnil okvětní lístek a tiše se snesl na desku stolu. V altánu vládl klid, bylo příjemně teplo, bezvětří vyvolávalo dojem, že se zastavil čas. Lucie nevnímala svět kolem sebe, uvízla v přítomném okamžiku a s naprostým zaujetím malovala. Nanášela barvy a litovala, že na akvarelovém obrazu nedokáže zachytit vůni pivoněk. Jinak tam bylo všechno – něžná velebnost polorozvitých poupat i těžkých otevřených květů, svěžest sytých zelených listů, ohebnost stonků a zvláštní jemné a dozlatova podbarvené odpolední světlo, které pronikalo nízkou oblačností.

Bylo to právě světlo, které ji v posledních dnech fascinovalo a táhlo ven z domu. Od pondělka vládlo proměnlivé počasí, teploty byly příjemné, nebe polojasné, oblačné. Chvílemi svítilo slunce, jeho paprsky s marnotratnou intenzitou laskaly svět. Pak se nebe zatáhlo, nad jejich kousek světa se nasunul těžký šedý mrak a vypustil vodu. Přesně tak jí to připadalo, jako vypouštění vody. To snad ani nebyl déšť, mrak uvolnil svoji zásobu vody v prudké krátké spršce a pak zase zasvítilo slunce. Ozářilo mokrý svět a světlo bylo ještě intenzivnější, odráželo se v omyté zeleni, v odlescích nespočetných krůpějí. Vzduch plný svěžesti, čistý a silný, jí dodával elán a víru, že všechno je v pořádku, že ji nečeká nic zlého.

Zahrada byla v takových chvílích nádherná a kypěl v ní život. Ze všech stran se ozýval zpěv ptáků, bzučely včely a čmeláci, nad květy se zlehka proháněli motýli. Bylo jich tu několik druhů, Lucie je neznala, ale ráda pozorovala jejich hravý let. Jako by ani nebyli hmotní. Všimla si, že okouzlují i Zuzanku.

Ta nyní spala v závěsné houpací síti, kterou jí Lucie před pár dny natáhla mezi trámky altánu. Na podlaze ležela Ťapka a odpočívala, nehnula se od své malé paničky ani na krok. Bezmezně ji milovala a snesla od ní snad všechno. Zuzanka Ťapce nikdy vědomě neubližovala, to ne, ale občas ji nemotorně zatahala za srst, někdy na ni i upadla nebo alespoň šlápla. Ťapka to vydržela, občas se odsunula kousek dál, aby nepřekážela divočejší dětské hře, a nikoho cizího by k dítěti nepustila.

Lucie namalovala spadený okvětní lístek, omšelá dřevěná deska letitého stolku rázem vypadala smysluplně. Nedokázala to vyjádřit slovy, ale bylo to jako potvrzení existence, užitečnosti, alespoň ona to tak vnímala. Podobně jako když se Ťapka po mámině smrti upnula na Zuzanku. Ne, nebylo to stejné, samozřejmě že ne. Přesto Lucie cítila jistou nedefinovatelnou podobnost. Stará fenka, která sama nikdy neměla štěňata, si její dcerku zamilovala a věnovala jí veškerou svou věrnou pozornost, kterou do té doby dávala nemocné mámě. Kdyby to neviděla na vlastní oči, ani by nevěřila, že je něco takového možné.

Myšlenky jí volně vířily hlavou a ona dokončila obraz. Poodstoupila a kriticky si dílo prohlížela. Byla spokojená. Z vázy i z blízkých záhonů vanula všudypřítomná vůně pivoněk, květy plně rozvinuly své aroma a Lucie je lačně natáhla nosem až do plic, až do mozku, až do morku svých kostí. Zavřela oči a jen vdechovala tu nádheru. Kdyby tak někdo dokázal vytvořit parfém, který by voněl stejně. Podobně to měla i s fialkami. Když na jaře rozkvetly, vždycky ji mrzelo, že za pár dní odkvetou a jejich dokonalá delikátní vůně je pryč. Musí si na ni počkat zase celý rok. Potom konvalinky, šeřík, kosatce, pivoňky, akáty u cesty, hvozdíky a samozřejmě růže, i těch je v zahradě několik druhů. Za dva tři týdny rozkvete lípa před domem a provoní okolí. Pak přijdou floxy a lilie, ty její máma měla snad nejraději. Jenže ještě nekvetou. Zato babička, ta zbožňovala právě pivoňky, možná i proto je jich plná zahrada. Jsou vytrvalé, dlouhověké a na svém místě vydrží celé roky téměř bez jakékoli péče. Červené odrůdy už zvolna odkvétají, ale bílé a růžové jsou na vrcholu.

Ráno natrhala obrovskou kytici a postavila ji na stolek v altánu. Po svačině zajde se Zuzankou na hřbitov a kytici tam spolu zanesou. Máma má dnes výročí, je to právě rok, co zemřela, a babička by za dva dny měla svátek.

Lucie se protáhla a zakroutila hlavou do stran. Při malování přece jen ztuhla, seděla nad svým obrazem dobré dvě hodiny. Ani jí nepřišlo, že uteklo tolik času. Zuzanka se za chvíli probudí a bude si žádat její pozornost.

Nakoukla do sítě, dítě ještě spalo, přitulené k červené plyšové hračce a přikryté měkkým plédem. Zlehka ji pohladila a trochu jí urovnala přikrývku. Napadlo ji, jak se malé v síti leží, jestli je takové spaní vůbec zdravé, co když se jí přitom deformuje páteř? Pak obavy zahnala. Ale co, Zuzanka tam nespává pořád, zatím se v síti jen párkrát chvíli houpala a dnes v ní usnula poprvé. Zato je na čerstvém vzduchu.

Hebkost žinylky pod její dlaní vyvolala vzpomínky na dětství. Babička si na plédu zakládala. Téměř vůbec ho nepoužívala, ale čas od času ho vytáhla ze skříně, zkontrolovala, jestli se do něj nedali moli, a proložila jej novým mýdlem. Ji i Janu vždycky lákal obsah babiččiny skříně, všechno tam na ně působilo tajemně a obě byly zvědavé. Při hře na schovávanou se ve skříni občas zavřely, ale babička to neviděla ráda.

„Jednou se tam udusíte, běžte si hrát radši na vzduch, do zahrady,“ napomínala je a vyháněla ven.

Máma se tomu jen smála a nechápala, čím je ty staré hadry okouzlují. Jana ráda kde co prozkoumávala, potřebovala mít všechno prohlédnuté, očichané, ohmatané, poznané. Od dětství měla ráda přehled o svém okolí. Ať to byla babiččina skříň, temné kouty v kredenci nebo třeba staré kufry na půdě, krabice s rodinnými fotkami, regály v zahradní kůlně. Hrávaly si na hledání pokladů. Lucie se ke starší sestře ráda přidávala, ale její motivace byla jiná. Na těchto hrách ji nelákalo objevování něčeho skrytého, nepátrala po tajemstvích nebo pokladech, všechny ty staré odložené věci jitřily její fantazii. Představovala si, co by se s nimi dalo dělat, jak je využít. Proč je zavírat do skříní, kufrů a krabic? Odmalička byla velmi tvořivá a dokázala vyrábět různé předměty, mnohdy i nesmyslné, ze všeho možného. Časem se naučila plést a šít a skříně s dávno vyřazeným oblečením nebo naopak se svátečními ubrusy, záclonami, ložním prádlem a krajkovými dečkami před ní nebyly v bezpečí. Každou chvíli loudila, aby jí babička nebo máma dovolily něco z toho rozstříhat a přešít. Většinou nepochodila.

Pléd, pod kterým nyní spala její dcerka, jitřil její tvůrčí fantazii dlouhé roky.

Usmála se, všechno už je pryč, a přesto mívala intenzivní pocit, že to všechno stále trvá. Neuměla to pojmenovat, nedokázala by to vysvětlit. Nikdy se neuměla tak přesvědčivě a jasně vyjadřovat slovy jako Jana. Ona spíš cítila atmosféru, vnímala nálady, emoce, tvary, barvy a vůně. Především vůně. Kolikrát to byl jen prchavý závan, který v ní vyvolal vzpomínku nebo ji přivedl na nový nápad. Málokdo tušil, že za leckterým jejím dílkem se skrývá inspirace vůní.

Obsáhla očima zahradu a dům, kde nyní žila, její rodný dům a teď i rodný dům Zuzanky. Udělala dobře, že se sem vrátila. Ona i její dítě patří sem. Věděla, že je šťastná, každý den za to tiše děkovala a plně si to uvědomovala.

V kapse své vytahané vesty ucítila vibrování a vzápětí se ozval vyzváněcí tón. Rychle mobil nahmátla a hovor přijala, aby vyzvánění nevzbudilo dítě.

II.

Tak, pro dnešek už toho bylo dost. Jana pověsila talár do skříně a navyklým pohybem ji zavřela, musela přitom zatlačit mírně nahoru a dveře zlehka nadzvednout. Od počátku trochu sesedaly, přestože nábytek byl vcelku zánovní. Asi před dvěma lety se jejich úřad dočkal nového vybavení, její kancelář teď vypadala moderně a přitom útulně a komfortně.

Jana se tu cítila dobře. Měla svoji práci ráda, a aniž si toho byla vědoma, na svém postavení si dost zakládala. Její okolí ji přijímalo takovou, jaká byla, a ona příliš neřešila, co si o ní kdo skutečně myslí. Ne že by jí na tom nezáleželo, naopak. Ovšem nebyla schopná to poznat, věřila, že lidé se na ni usmívají, protože je jim sympatická, že jsou upřímní, když ji chválí nebo obdivují. Nikdy by ji nenapadlo, že mnozí se tak chovají proto, že jsou z ní nervózní. Jiní třeba zase proto, že si myslí, že by ji mohli někdy v budoucnu potřebovat, a další jí jen chtěli udělat radost. Jana byla příliš ponořená sama do sebe, do své práce a svého života, než aby vnímala jemné nuance v postojích a reakcích ostatních.

Stačilo jí, když její svět fungoval, jak ona chtěla. Nikdy nepochybovala, co je správné nebo co by ona sama měla dělat. Nehledala smysl života, prostě pracovala a věnovala se rodině, neztrácela čas žádným prázdným filozofováním a většinou byla spokojená s tím, jak se všechno daří.

Dnes ovšem žádné sebeuspokojení nevnímala, uvědomovala si pouze obrovskou hlubokou únavu. Od rána celý den seděla v jednací síni u hlavního líčení, kauza byla mediálně sledovaná. Na chodbě soudu ji odchytilo několik novinářů a pálili na ni své otázky, blesky fotoaparátů ji oslepovaly. Zvládla to s bravurou a odpovídala jim ochotně a věcně, měla situaci pod kontrolou.

Na hlavní líčení byla dobře připravená, věděla, co může očekávat. Nebylo to rozhodně poprvé, kdy se ocitla u mediálně sledované kauzy. A většinou to měla i ráda, svoji chvilku slávy si vždycky vychutnala. Však to bylo zasloužené, za jejími úspěchy stála tvrdá dřina.

U novinářů byla dost populární. Vždycky jim dokázala aspoň něco říct a oni byli spokojení, měli svůj materiál pro reportáž. Přestože byla opatrná na poskytování informací a pokaždé zvažovala, co může pustit do médií, nechovala se povýšeně a ráda se nechávala fotit.

Pořád vypadala dobře a věděla to o sobě. Ačkoli i to bylo výsledkem veliké dřiny a trpělivé péče. Její dokonalý zevnějšek vyžadoval stále více úsilí.

Dnes se od rána necítila dobře. Kauza Bábková se nevyvíjela nejlépe. Jana na ni podala obžalobu pro vraždu, Eva Bábková ubodala svého druha Emila Krůtu. Oba byli opilí, stalo se to během jedné z četných bouřlivých hádek v kuchyni. Bezprostředně po činu se Bábková spontánně doznala. Krůta byl tyran a ona už s ním nemohla vydržet. A našlo se dost lidí, kteří s ní sympatizovali. Jana sama viděla v dosavadním životě té dvojice jisté polehčující okolnosti, Bábková to jistě neměla jednoduché. Ta však později začala měnit výpovědi s tím, že si toho moc nepamatuje, má alkoholové okno. A teď, u hlavního líčení před soudem, se obhajoba snažila z případu udělat nutnou obranu.

Soužití obžalované a oběti bylo plné konfliktů, domácího násilí, ale i vzájemné závislosti. Bylo těžké se v jejich vztahu vyznat a Jana si takový život vůbec nedokázala představit. Byla přesvědčená, že ačkoli byl Krůta násilník a regulérní alkoholik, jeho družka ho zabila s rozmyslem a po určité chladnokrevné přípravě. Nešlo o nutnou obranu, v době činu Bábková neodvracela žádný útok.

Případ byl plný pochybností, styl života Bábkové a Krůty se Janě z duše hnusil. Oba dva považovala za parazity – nepracovali, jejich dvě děti vyrůstaly v dětském domově, oni sami měli kriminální minulost, prostě žili ve společenském bahně. Ve špíně, v dluzích, alkoholu, všechno řešili agresí.

Ne, už o tom nebude přemýšlet, od rána si toho užila dost. Pro dnešek padla. Své práci dávala hodně, ale teď je nejvyšší čas vypadnout domů. Zkontrolovala, jestli má vypnutý počítač, a hodila mobil do kabelky. Před zrcadlem se rychle přičísla a za pár vteřin zamykala kancelář.

Domů se jí moc nechtělo, na Zdeňka neměla náladu.

Nevěděla, jak by se vůči němu měla zachovat. Potřebovala získat odstup, nechat si vše v klidu projít hlavou, ale neměla na to čas.

Přes poledne bylo jednání soudu na hodinu přerušeno a ona si zašla s kolegyněmi na oběd. Dělávala to málokdy, většinou jedla něco přineseného v kanceláři a přes poledne se ráda sama courala po obchodech v centru Brna, tím si vždycky vyčistila hlavu.

Když pak cestou z blízké restaurace přecházely přechod, podvědomě zaregistrovala známé auto, které zastavilo, aby jejich hloučku dalo přednost. Byla to Zdeňkova Mazda a on seděl na místě řidiče. Málem na něho spontánně mávla, už téměř zvedala ruku, ale se zpožděním zlomku vteřiny identifikovala jeho spolujezdkyni. Byla to Tereza, ta blonďatá mrcha. Culili se jeden na druhého a viditelně mezi nimi vládla intimní pohoda. Jana si byla jistá, že ani jeden z nich si jí nevšiml. Šla s kolegyněmi v jednom chumlu a doufala, že ani ony nic nepostřehly.

Takže to znamená, že jí Zdeněk lhal. Před časem přísahal, že poměr s tou mladou zlatokopkou skončil, tvrdil, že se nechce rozvádět, a prosil ji, aby mu odpustila. Buď jí lhal už tehdy, nebo to mezi nimi začalo znovu. Nevěděla, co je horší, a netušila, jak se k tomu má postavit. Co vlastně sama chce.

Teď cítila rozčarování, zklamání a zlost, ale dobře věděla, že jsou to momentální emoce. Až odezní to nejhorší, bude se muset problému postavit. Co bude dál? Má cenu ještě znovu bojovat o udržení manželství? Nevěděla, únava jí vyprázdnila hlavu. Pouze zřetelně cítila, že teď se se Zdeňkem vidět nechce.

Neuměla si představit, že by žila sama. Ondřej už byl dospělý, sice s nimi žil v jednom domě a studoval čtvrtým rokem vysokou školu, ale ve skutečnosti už rodinné zázemí nepotřeboval. Přemýšlela, proč lpí na svém formálním manželství, bylo plné stereotypu a se Zdeňkem po většinu času existovali spíše vedle sebe než spolu. Ale bylo na tom něco stabilního, uklidňujícího, věděla, kam patří.

Janina nervozita sílila a ve spáncích jí začala tepat tupá bolest. Pro tuto chvíli potřebovala mít klid. Pořádně si odpočinout, sebrat se a utřídit si myšlenky.

V zamyšlení míjela květinářství. Na ceduli přede dveřmi bylo dnešní datum a upozornění, že svátek má Květa. Žádnou neznám, pomyslela si, přesto číslice v datu útočily na její podvědomí. A pak si to najednou uvědomila.

Vždyť dnes je to přesně rok, co umřela máma. Ještě ráno si připomínala, že odpoledne musí zajet s kyticí na hřbitov, a teď na to málem zapomněla. Rychle zamířila dovnitř. Už to byla zase ona, sebejistá a výkonná, měla vše pod kontrolou. V hloubi duše byla ráda, že má na dnešní odpoledne program.

Koupila velikou kytici lilií. Byly jiné než ty z máminy zahrady, tyhle byly šlechtěné, velkokvěté. Určitě vyrostly ve skleníku. Než je prodavačka uvázala, nervózně postávala a rozhlížela se po prodejně. Z intenzivní vůně se jí začínala točit hlava. Asi bude muset jet s otevřeným oknem, jinak to v autě nevydrží.

Mobil v její kabelce se rozezněl, došla jí textová zpráva.

Apaticky se podívala na displej. Co kdo chce?

Psal jí Zdeněk. „Nečekej mě, přijedu pozdě.“

Ušklíbla se. Tak se nám to pěkně vyvíjí. Nedalo jí to a odepsala.

„Najez se někde ve městě. Nevím, kdy přijdu.“

Se škodolibým výrazem odpověď odeslala. Vzápětí zapochybovala, jestli to bylo rozumné, ale to už byla zpráva mimo její kontrolu. Zdeněk tím dostává zelenou, aby si dnes dělal, co chce. Ale co, vždyť ho stejně neuhlídá. A ani nechce. Přece nebude všechno kontrolovat jako nějaký policajt.

Jenže jak se má zachovat dál? Má se nechat podvádět a doufat, že to časem odezní? Tvářit se, že o ničem neví, a vytvořit prostor, aby se Zdeněk umoudřil sám? Být atraktivní, úspěšná, chápavá, mít dokonalou a funkční domácnost, kde je pohodlí a teplo domova?

Neměla náladu o tom přemýšlet, postupně v ní narůstalo znechucení. Ať se snaží Zdeněk, je to nakonec jeho průšvih. Jestli chce, ať jde, kam ho srdce táhne. A pokud chce udržet rodinu, musí pro to něco udělat sám, ona se nebude o nic prosit. Už ne. O majetek se postarala už před časem. O dům ji nepřipraví.

Vzpomněla si, že se blíží jejich dovolená. Příští týden by měli strávit v Rajeckých Teplicích a pak chtěli jet ještě v srpnu na Kapverdy. Už složili v cestovní kanceláři zálohu.

Ne, dnes si s tím hlavu lámat nebude. Zaplatila za kytici a vyšla z obchodu. Domů dojela tramvají za čtvrt hodiny, došla k jejich vile a cestou v ní narůstalo odhodlání, že se nenechá o nic připravit. Tohle je její svět, jak si ho vysnila, vybudovala pracně kousek po kousku. Tady se cítila dobře.

Vytáhla auto z garáže a nastartovala.

III.

Lucie rychle vyšla z altánu, ani se nestihla podívat na displej, kdo jí volá. Zuzanka se v síti zavrtěla a ona ji nechtěla probudit. Pokud se dcerka ze spánku probrala sama, byla miloučká, hotové sluníčko, ale jestliže ji něco probudilo, reagovala podrážděně a bylo těžké s ní vyjít.

„Poslyš, chtěl jsem ti říct, že tento měsíc nějak nevycházím s prachama.“

Byl to Karel, Zuzančin otec. Tušila, že to nebude příjemný rozhovor, jejich vztahy ochladly, komunikovali spolu jen v nejnutnějších případech. Bylo jí jasné, o co mu jde, a mlčela. Rostlo v ní pobouření.

„Já ti to výživné na malou dám příští měsíc, jo?“

„Ne.“

„Jak ne? Prosím tě neblbni, já teď ty prachy prostě nemám.“

„Podívej se, to mě nezajímá. Já mám podle tebe dělat co? Nechat malou o hladu a nakrmit ji až příští měsíc? Jak si to, sakra, představuješ?“

Zvyšovala hlas, i přes své rozčilení si to uvědomovala, a zamířila do domu. Nechtěla, aby se v reakci na její hovor rozštěkala Ťapka. Vešla do kuchyně a sledovala altán z okna.

„Lucko, nedělej fóry. Snad nějaký prachy máš, ne?“

„Jo? A kde bych je vzala, když jsem doma s děckem?“

„Máš přece příspěvek na péči.“

Zadržela dech, aby nezačala křičet. Proč si každý představuje, že příspěvek na péči o blízkou osobu je nějaké závratné bohatství? Bezpracný příjem. Lidé si snad představují, že se celé dny válí doma jako nějaká rentiérka. Jenže Zuzanka opravdu potřebuje zvýšenou péči, den po dni. Od rána do rána a bez nároku na dovolenou, je to náročné, někdy i vyčerpávající a je nemyslitelné, aby Lucie chodila do práce.

„Nech toho, já se s tebou nemíním dohadovat.“

„Hele, ale já fakt nemám.“

Měla chuť mu sprostě vynadat, přestože to nemívala ve zvyku. Ožily v ní všechny emoce, o kterých si myslela, že je má dávno zvládnuté. O ty zatracené peníze jí zase tolik nešlo. Jasně že by se zvládla o Zuzanku postarat i bez výživného. Však to nebyla žádná závratná částka. Snažila se ji každý měsíc ukládat stranou, spořila dcerce. Kdyby se s ní něco stalo, ať má Zuzanka aspoň peníze. Nechápala, proč by měl Karel vyklouznout. Znala ho, jakmile mu povolí jednou, může se s pravidelnými platbami rozloučit. Vždycky byl lehkomyslný.

Pravda, kdysi jí to na něm imponovalo. Jeho bezstarostnost, rozevlátost v dnešním racionálním a na výkon zaměřeném světě. Uměl se bavit, nic od nikoho nechtěl, nikomu nic nevnucoval. Přes svůj ledabylý přístup k životu se mu dařilo všechno, na co sáhnul. Od maturity se pohyboval převážně na volné noze, jen v prvních letech učil na částečný úvazek v lidové škole umění. Byl nadaný muzikant, měl svoji kapelu. Kromě toho si založil už před lety malou agenturu a zajišťoval nejrůznější kulturní akce. Začal mezi prvními a byl úspěšný. Peníze nikdy nepočítal, pořádně se o ně nestaral, ale vždycky je měl. Občas měl období nedostatku, ale bývalo jen krátké, přechodné. Proto ani nevěřila, že by nedal dohromady pár korun na výživné, jen hledal nejsnazší cestu, jak vyváznout z momentálních obtíží.

Vztah s ním byl do jisté míry svobodný, byli spolu, ale věděli, že zítra to tak být nemusí. Bylo jí s ním příjemně, ale nebyla nijak bezhlavě zamilovaná. Dva osamělí poutníci, kteří měli společný kousek cesty.

Jenže otěhotněla, téměř ve čtyřiceti letech. Ani jeden s tím nepočítali.

„Podívej se, buď zaplatíš v termínu, nebo jdu za exekutorem. Já jsem od odpovědnosti neutekla.“

„Víš co, s tím mi dej pokoj. Na takový kecy nejsem zvědavej. Já jsem dítě nechtěl. Nikdy. A už vůbec ne v našem věku. Můj názor tě nezajímal, tak mi teď neřečni o odpovědnosti. Snad jsem k tomu měl taky co říct, ne? Chtělas děcko, tak je máš.“

Zaťala zuby. I po několika letech ji jeho poznámka zraňovala. Karel opravdu dítě nechtěl, to ji tehdy nijak nepřekvapilo. Od chvíle, kdy si udělala v koupelně těhotenský test, věděla, že s dítětem bude sama. Karel byl příliš pohodlný a sobecký, než aby se staral o kohokoliv dalšího. Neuměla si ho jako otce představit a upřímně o to ani nestála.

Samozřejmost, s jakou předpokládal, že půjde na potrat, ji pobouřila. Sama byla neplánovaným těhotenstvím zaskočená, ale ani na chvíli ji nenapadlo uvažovat, že ten klíčící život v sobě udusí. A byl to především její život, který byl převrácený naruby. Vždyť Karlovi se celkem nic nedělo. On neprožíval rizikové těhotenství, nerodil, nekojil, nepřebaloval, nemusel zůstat doma a rezignovat nejmíň na pár let na práci. Stačilo, kdyby ji aspoň podpořil. Víc po něm nechtěla.

Nechtěl o dítěti ani slyšet. Když potrat odmítla, zuřil. Přemlouval ji, vyhrožoval, nakonec se prostě přestali stýkat.

Podstoupila všechny možné testy, vše se zdálo být v pořádku. Měla rizikové těhotenství spíše preventivně, kvůli vysokému věku, ale snášela je dobře. Pak se narodila Zuzanka, porod byl komplikovaný a musela podstoupit císařský řez. Pak jí lékaři řekli, že dítě je postižené, že některé její buňky vykazují jistou anomálii, nesoustředila se jakou. Jen zachytila, že se jedná o Downův syndrom. Ovšem ne plně rozvinutý, nebyly postiženy všechny buňky, jen určité procento. Říká se tomu mozaicismus.

Vstřebala tu zprávu obtížně, rozjitřená porodem, se vzbouřenými hormony ještě neměla normální reakce. Nejprve se jí hroutil svět, odmítala připustit, že by její dítě mohlo mít takové postižení, vždyť jaký život by dcerušku čekal. Pak se chytila termínu „mozaicismus“ jako tonoucí stébla. Vyložila si to jako naději, nebude to tak zlé. Postižení není stoprocentní, nějak to se Zuzankou zvládnou. Hlavně aby malá měla plnohodnotný život.