Vlastimil Vondruška

ZNAMENÍ ROŽMBERSKÉ RŮŽE

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška 2004, 2007, 2013

© Mapa Alena Vondrušková 2004, 2007, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2004, 2007, 2013

ISBN 978-80-243-7041-5

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

OSOBY

Hlavní postavy

Oldřich z Chlumu – královský prokurátor a správce hradu Bezdězu

Ludmila z Vartemberka – manželka královského prokurátora

Ota ze Zástřizlí – panoš královského prokurátora

Diviš – velitel vojenské družiny

Osoby z Případu mrtvého mnicha

Přemysl II. Otakar – český král

Hynek Berka z Dubé – severočeský velmož

Vok z Rožmberka – jihočeský velmož

Wilhering – opat kláštera ve Vyšším Brodě

Pešík – královský komorník

Přiběna z Harasova – šlechtična

Chval z Kokořína – zeman

Dětmar – bezdězský kaplan

Žid Izák – hradní šenkýř

Kryšpín – správce na kokořínské tvrzi

Vencl – sirotek žijící na Bezdězu

Osoby z Případu ztraceného dopisu

Kunhuta – uherská princezna

Arpád – velitel družiny uherské princezny

Bohuslav ze Švamberka – pražský purkrabí

Purkart Škopek – správce kuchyně

Jadwiga – hříšná děvečka

Osoby z Případu zavražděného lékárníka

Adalberta – dcera mělnického lékárníka

Douša – mělnický rychtář

Bartolomeo – tovaryš

I. KAPITOLA

I když ještě zdaleka nebyl večer, obloha zešedla a těžké mraky zakryly slunce. Jarní bouřky přicházely obvykle rychle. Nikdo z lidí na hradu Bezdězu si z toho těžkou hlavu nedělal. Tak jako přicházely, stejně rychle byly obvykle ty tam.

Pouze hradní paní Ludmila si starosti dělala. Pomalu stoupala po točitém schodišti vzhůru na ochoz věže. Rukou se opírala o chladné kamenné kvádry a občas se zastavila, aby si vydechla. Po nedávném porodu byla ještě slabá. Ale hned jak mohla, vydala se dál.

Věděla, že je to hloupost. Její muž Oldřich z Chlumu si uměl poradit s horšími věcmi, než byly jarní přeháňky. Ale stejně měla starost. Posel, který přijel ráno, hlásil, že královský prokurátor s družinou přespal v Mělníku a po obědě dorazí domů na Bezděz.

„Co ho mohlo zdržet?“ přemítala neklidně.

Konečně byla na konci schodiště. Nejdřív opatrně vyhlédla na venkovní ochoz. Věž ještě nebyla dostavěná, a proto se chtěla ujistit, že může vyjít. Trvalo jí dlouho, než si zvykla, že žije na staveništi. Její muž zastával nejen úřad královského prokurátora, ale současně řídil pro krále Přemysla II. Otakara výstavbu nového hradu.

Menší palác, ve kterém bydlela, byl již hotový a žilo se v něm celkem pohodlně. I když se ovšem nedal srovnávat s hradem jejího bratra Marka z Vartemberka, na kterém se narodila. Ve své domácnosti tady na Bezdězu udržovala vše čisté a uklizené. Zato na nádvoří to vypadalo hrozně. Dvakrát si ušpinila zcela nové šaty, také spadla do kádě se špinavou vodou, a jednou dokonce na poslední chvíli uskočila před padajícím kamenem. Oldřichovi z Chlumu si však nestěžovala. Nechtěla mu přidělávat zbytečné starosti. Ve službě pro krále jich měl více než dost. Raději se naučila být opatrná.

„Pojďte dál, urozená paní,“ ozval se mistr kamenické huti Pertlín, který stavbu řídil. Jeho přízvuk jasně prozrazoval, že se narodil v sousedním Míšeňsku. Natáhl ke dveřím ruku a pomohl Ludmile překročit vysoký kamenný práh. „Ochoz už je skoro hotový,“ hlásil hrdě.

Zedníci a jejich pomocníci, kteří stáli kolem, přestali pracovat a uctivě se ukláněli. Ludmila je nechala. Nikoli proto, že by si příliš potrpěla na podobné zdvořilosti, ale věděla, že pro dělníky je to vítaná příležitost přestat na chvíli pracovat a odpočinout si.

Ludmila si bezděčně uhlazovala svůj modrý šat. Prudký poryv větru jí na chvíli zvedl suknici a odhalil nohy. Rozpačitě se rozhlédla, zda si toho někdo všiml, protože to považovala za trapné. Chvatně se sklonila a shrnula si lem suknice dolů kolem štíhlých lýtek, když jí další poryv větru strhl z hlavy čepec. Než stihla zvedout ruce, čepec se jako modrý pták vznesl do výšky a zmizel za rozestavěnou střechou věže. Ludmiliny vlasy, stočené do vrkoče, se uvolnily a spadly jí na ramena. Byly bohaté a vypadaly jako zralá sláma, když se sváží do stodoly. Ludmila se polekala. Neslušelo se, aby vdaná žena chodila prostovlasá. Bezděčně se pokusila zakrýt je dlaní, ale pak s lehkým úsměvem pokrčila rameny. Její manžel Oldřich z Chlumu byl důležitější než podobné hlouposti.

„Nezahlédl jsi někde družinu pana královského prokurátora?“ optala se mistra Pertlína.

„Nevšiml jsem si nikoho,“ odpověděl kamenický mistr uctivě a zálibně si prohlížel štíhlou Ludmilu. Královský prokurátor si uměl vybrat. „Pojďte se přesvědčit sama. Ale pozor,“ ukazoval na konec ochozu. „Ještě jsme tam neskončili. Nechoďte dál než k tomu červenému trámu. Za ním je to nebezpečné. Chybí zábradlí a dlažba není hotová. Stačí klopýtnout a neštěstí je hned. Ani mí muži tam nesmějí, pokud se nepřivážou k provazu. Jednomu už zachránil život.“ Pak se přísně podíval na mladíka v zelené haleně, který míchal maltu, a dodal: „Opatrnost není ostuda, ale šlechtí rozumné muže.“

„Uvidím odsud?“ věcně se optala Ludmila, když opatrně překračovala složené dlaždice a mířila k červeně natřenému trámu, který přehrazoval ochoz.

„Určitě,“ chvatně souhlasil mistr Pertlín. „Skoro celá cesta je odsud dobře vidět.“

„Ale já chci vidět celou,“ zavrtěla hlavou Ludmila. „Z té nedostavené části to bude určitě lepší. Přivaž mě.“

„Urozená paní, to se nehodí. A navíc, co by řekl pan královský prokurátor?“

„Tak tam půjdu bez přivázání,“ dupla nohou zlostně Ludmila. Ale ještě než dořekla, už byl u ní jeden ze zedníků a rychle jí omotával kolem pasu silný konopný provaz. Pak ještě udělal uzel a určitě mu to trvalo déle, než když vázal ostatní dělníky. Mistr Pertlín se zamračil, ale neřekl nic. Vyřídí si to s ním později.

Ludmila opatrně překročila trám natřený červenou barvou a obešla nedostavěný roh věže. Odtud byl výhled opravdu skvělý. Před ní se táhly hluboké lesy, přerušené na několika místech vyklučenými mýtinami s vesničkami, u nichž se rozprostírala pole a pastviny. Z jednoho místa stoupal k nebi kouř z milíře.

Jako špatně zahojená jizva se mezi stromy klikatil úvoz, jímž vedla cesta od Bezdězu k Mělníku. Ale ať Ludmila napínala oči sebevíc, nikde nezachytila sebemenší náznak pohybu. Cesta byla pustá a prázdná. Po družině královského prokurátora Oldřicha z Chlumu nebylo ani vidu, ani slechu. Nakonec se rozmrzele otočila a opatrně se vrátila zpátky na dokončenou část ochozu. Přesně v tu chvíli spadly první kapky deště.

Mistr Pertlín sám bez vybízení zbavil Ludmilu provazu a potom jí pomohl projít dveřmi na schodiště do věže. Vytáhl z výklenku ve zdi lojovou svíci a obratně vykřesal oheň. Protože se ještě více setmělo, nebylo uvnitř věže vůbec vidět. Schody se ztrácely v šeru. Ludmila proto trpělivě čekala na kamenického mistra. Když se oheň s praskáním rozhořel, vydal se Pertlín dolů. Držel svíci ve zdvižené ruce a Ludmila šla opatrně za ním. Jí v patách se vydali ostatní dělníci. V hustém jarním dešti se stejně zdít nedalo.

„Proč ještě není na konci ochozu zábradlí?“ optala se Ludmila. „Oldřich říkal, že věž už měla být dávno hotová.“

„To máte těžké, urozená paní,“ krčil Pertlín rameny. „Vázne přísun materiálu. V lomu se prý sesula jedna stěna. Dokonce byli nějací mrtví. A bez kamene stavět nemůžeme.“

Ludmila výstavbě Bezdězu příliš nerozuměla a do podobných věcí se svému muži nikdy nemíchala. Ale teď, když byl pryč, potřebovala si na někom vylít vztek. Chytila kamenického mistra za rameno, aby ho donutila zastavit a otočit se.

„To jsou jenom výmluvy,“ řekla přísně. „A co ty kvádry, které jsou složené u dolní brány? Proč nevezmeš je?“

„Odpusťte,“ vysvětloval trpělivě Pertlín, „ale ty jsou mnohem větší, než aby se daly použít na zábradlí ve věži. Jsou určené pro vršek hradby.“

Ludmila se zkoumavě zahleděla do jeho širokého obličeje, lemovaného krátce střiženými zrzavými vlasy. Kamenický mistr měl malou kozí bradku a široký nos, podobný zralé okurce. Vypadal jako hloupý sedlák, ale Ludmila věděla, že Oldřich z Chlumu ho mnohokrát chválil. Neměla proto důvod pochybovat o tom, co jí řekl. Smířlivě pokrčila rameny: „Snad máš pravdu. Půjdeme.“

Když sestoupili po schodišti dolů, déšť téměř ustal. Jen lehce krápalo. Pertlín vyhlédl ze dveří na nádvoří, pak pro jistotu vystrčil ruku, aby si ověřil, jak to venku vypadá.

„Myslím, urozená paní, že za chvíli bude zase dobře. Jestli chcete, přinesu vám plášť s kápí, abyste se mohla vrátit do paláce.“

Ale než se Ludmila mohla rozhodnout, zahlédla u brány chlapce, který se vracel na hrad spolu s kaplanem Dětmarem. Vyděsilo ji, jak oba vypadali. Měli potrhané a uválené šaty, na kaplanových nohavicích byly dokonce zbytky krve. Těžce se opíral o svou masivní poutnickou hůl, protože měl jednu nohu zraněnou. Bez rozmyšlení vyběhla ven. Kapky deště nevnímala. Nedala si však pozor a po několika krocích na rozbahněné zemi uklouzla. Kdyby ji nezachytil jeden z čeledínů, který se ukrýval pod přístřeškem vedle věže, upadla by do louže s kalnou špinavou vodou.

Ludmila zaklela. V podobných situacích rychle dokázala zapomenout na svou výchovu v klášteře. Nežila ostatně mezi jeptiškami dlouho. Ale i tak měla řeholních způsobů nadosmrti dost. Chtěla se pokřižovat, ale kaplan Dětmar byl daleko, slyšet ji nemohl. A čeledín byl zvyklý na mnohem drsnější kletby. Tomu vůbec nepřipadlo zvláštní, co právě zaslechl. Bylo by zbytečné ztrácet čas, rozhodla se. Večer přidá jeden otčenáš navíc, to musí stačit. Rukou si podkasala suknici a pospíchala k bráně. Teď však již byla opatrnější.

„Vencle, nestalo se ti něco?“ volala už z dálky na chlapce. O něho měla po pravdě řečeno mnohem větší starost než o poraněného kněze. Od minulého podzimu, kdy Oldřich z Chlumu Vencla přivedl na hrad z Prahy, si toho bystrého kudrnatého hocha zamilovala. Věděla, že byl sirotek. Vychovávali ho v jednom pražském šenku a mládí neměl určitě lehké. Jenže Vencl měl zvláštní dar. Dokázal ve všem najít to lepší. Uměl se smát, kde jiní naříkali, a i když o něm Oldřich z Chlumu občas tvrdil, že hoch je trochu drzý, sám mu hodně promíjel. Původně chtěl, aby Vencl sloužil na hradě a učil se. Ale chlapec se nejraději točil kolem Oldřichova panoše Oty ze Zástřizlí a velitele družiny Diviše. Nikdo mu nedokázal zabránit, aby jim nepomáhal při vyšetřování případů, kterými se královský prokurátor zabýval. Oldřich z Chlumu nakonec rezignoval. Zvláště proto, že se Vencl ukázal jako opravdu užitečný pomocník.

„Bůh byl k nám milostivý,“ odpověděl Ludmile za oba trochu uraženě kaplan Dětmar, jemuž neušlo, jak se Ludmila dívala na chlapce. Rukou přivolal děvečku, která nesla z chléva vědro s nadojeným mlékem. Zvedl ho a žíznivě se napil.

„Bůh dopustil, aby nás napadl divoký pes,“ hrdě hlásil Vencl. „Ale já ho zabil,“ dodal a zálibně rukou pohladil dýku, kterou měl pověšenou na opasku. Bylo mu asi jedenáct let, sám přesně nevěděl kolik, ale byl dobře rostlý a na svůj věk vypadal starší. Měl černé kudrnaté vlasy a jemný pihovatý obličej.

„Kdybys mi nezachránil život,“ napomenul ho kaplan chladně, „musel bych ti vytknout, aby ses nerouhal. Sám bys nezmohl nic. Tvou ruku vedl Bůh, jinak bys toho strašného psa těžko zabil. Ale Pán nedopustil, aby se jeho věrnému služebníkovi něco stalo.“

„Podívejte, urozená paní,“ nevšímal si ho Vencl a ukazoval na kaplanovu hůl. „Vidíte dole ty rýhy na dřevě? Ty jsou od zubů toho psa. Tak velikou bestii jsem už dlouho neviděl. Byl vysoký jako menší tele.“

„Nepřeháníš?“ usmívala se Ludmila, teď už klidnější. Zapomněla i na obavy, které jí způsobilo zpoždění jejího manžela. Nebylo by to ostatně poprvé, že se někde neočekávaně zdržel.

„Vůbec nepřeháním,“ bránil se chlapec. „Zdechlina leží dole na rozcestí. Měli bychom tam někoho poslat, aby stáhl kůži. Stojí opravdu za to.“

„O svou trofej nepřijdeš,“ přikývla Ludmila a gestem ruky si přivolala nejbližšího vojáka, který bezcílně zevloval na zápraží malého domku, v němž bydlela část hradní posádky. Rychle mu řekla, co má udělat. Ulehčeně si oddechla, protože chlapec nebyl nikde vážněji zraněný. Měl jen několik škrábanců. Zato na kaplanově noze zela hluboká rána, jak ho zřejmě pes kousl.

Kaplan Dětmar přátelsky poplácal chlapce po zádech, ale neřekl už nic. Lehce se uklonil a pak se loudavě vydal po nádvoří ke kapli. Ludmila ho dohonila. „Potřebuješ ošetřit, Dětmare. Pojď se mnou do paláce, vyčistím ti tu ránu a obvážu tě.“

„To nebude nutné,“ bránil se trochu rozpačitě kněz. Jeho nepříliš hezký obličej, poďobaný od neštovic, se však spokojeně usmíval. Rád se dal přesvědčit. Dokonce se opřel o Ludmilino rámě a nechal se odvést. Rána ho opravdu bolela. Musel se šetřit, protože ho ještě čekala večerní mše před klekáním. Nebyl už nejmladší. Skoro se těšil, až ho bude Ludmila ošetřovat. Hezké ženy měl rád.

„Já půjdu pomoct Chrsovi stáhnout toho psa,“ volal Vencl, a než mu stačila Ludmila nařídit, aby si šel raději odpočinout, vyběhl z brány ven. Štíhlá plavovláska si povzdechla. Všichni na hradě očekávali, že jim pomůže, pokud to budou potřebovat. Ale neposlouchal ji skoro nikdo. Věděla však, že takový byl úděl všech žen. A dostala vztek. Na sobecké muže. Dokonce trochu i na svého Oldřicha, že ji nechává tak dlouho samotnou.

II. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu klusal na hnědém koni v čele družiny. Byl urostlý a vojáci s erbem českého krále na pláštích, jedoucí spořádaně v zástupu, se za ním skoro ztráceli. Jedině velitel vojenské družiny Diviš, který průvod uzavíral, měl snad ještě širší ramena než královský prokurátor.

Jeli tiše, a protože spěchali, ostruhami pobízeli koně k rychlejšímu klusu. Přitom se všichni dívali hlavně dolů, k zemi, aby jejich koně na nerovné lesní cestě neklopýtli přes některý z četných kořenů. Z Mělníku zamířili na Bezděz zkratkou. Stezka nebyla tak pohodlná jako široká cesta pro kupecké vozy, ale byla kratší a pro zkušené jezdce mnohem rychlejší.

Oldřich z Chlumu se mračil. Byl nespokojený. I když si krále Přemysla II. Otakara nesmírně vážil, měl teď na něj pořádný vztek. Výstavba Bezdězu byla nákladná a v poslední době vázla právě pro nedostatek peněz. Předložil sice králi přesné výpočty, kolik kop stříbrňáků bude pro zbytek roku potřebovat, ale Přemysl II. Otakar se nemínil o penězích vůbec bavit.

„Jsi královský prokurátor?“ optal se během slyšení přísně. „Tak si musíš nějak poradit. Peníze ti dát nemohu. Potřebuji silné vojsko. V rakouských zemích mám nepřátele. I když jsem uherského krále Bélu porazil, na hranicích stále není klid. Musím hájit i své zájmy v říši. Ne, Oldřichu, musíš vybrat víc na mýtu a daních. Čeští páni nechápou, jak důležité je, aby bylo naše království silné. Sám víš nejlépe, kolik z nich stojí proti mně. Bezděz je severočeské šlechtě trnem v oku. Právě proto musí být schopný obrany co nejdříve. Nařizuji, aby bylo vnější opevnění hotové do konce tohoto roku.“

„Jemu se to nařizuje,“ bručel si pro sebe hořce Oldřich z Chlumu. Jednou rukou pustil otěže a bezděčně si začal uhlazovat černé husté vousy, které lemovaly jeho bradu. Vzpomněl si na svou ženu a špatná nálada ho rychle přešla. Za chvíli bude doma. Něco snad vymyslí, aby úkol splnil. Kdykoli se vrátil z cest na svůj Bezděz, byl svět mnohem krásnější. Za léta, která v severních Čechách prožil, si již zvykl hovořit o hradu jako o svém. Tady se cítil doma. Pražský hrad jako by ho dusil. Nebylo to jen v mohutných a ponurých zdech, ale především v lidech, kteří se kolem krále pohybovali.

Oldřich z Chlumu byl druhorozeným synem chudého šlechtice. Měl se stát knězem, ale utekl z církevní školy. Díky ní však uměl číst a psát. To však nebyla věc, pro kterou si ho král vážil. Panovník, stejně jako ostatní šlechtici, číst a psát neuměl. Vzděláním opovrhoval. Pokud potřeboval napsat listinu, měl tu své písaře. Oldřich z Chlumu však naštěstí pro sebe uměl mnohem víc než jen vyřizovat listiny. Kromě jiného skvěle ovládal boj mečem. Nedávno překročil třicátý rok věku a turnajů se již nezúčastňoval. Ale dříve, když byl mladší, dokázal několik slavných turnajů vyhrát. Právě to mu přineslo přízeň krále, který byl v srdci vždycky spíše rytířem z romantických legend.

Ale ať byl Přemysl II. Otakar jakkoli nevyzpytatelný, prudký a třeba i naivní, měl ho Oldřich z Chlumu rád. Jemu vděčil za svůj úřad a zachovával mu věrnost v každé situaci. Švagr Marek z Vartemberka někdy Oldřichovi jeho bezvýhradnou poslušnost vyčítal.

„Nic mu nedlužíš,“ káral ho v dobrém. „Udělal jsi pro něho mnohem víc než on pro tebe. Zasloužil by sis určitě nějaký statek. Jenže král nemá důvod, aby tě odměnil. Ví, že mu zůstaneš věrný vždycky. Dává jen těm, kteří stojí proti němu, aby si je naklonil. Věř mi, věrný šlechtic dostane vždycky méně než ten neposlušný. Čestní muži žijí jen v trubadúrských písních, nikoli mezi námi.“ Oldřich z Chlumu se s bohatým švagrem nehádal.

Družina sjížděla po svahu plochého návrší. Les tady nebyl tak hustý jako po cestě za nimi. Smrky a borovice skoro zmizely. Půda byla porostlá vysokou trávou, ve které se ukrývaly veliké kameny. Kolem stezky řídce rostly mohutné duby a buky, proti nimž vypadaly štíhlé břízy v sousedství jako nedospělé děti. Družina se blížila k rozcestí.

Panoš Ota, který jel v řadě jezdců hned za svým pánem, přitáhl koni uzdu a zpomalil. Čekal na Diviše. Ota ze Zástřizlí byl štíhlý mladík s vlnitými světlými vlasy, nakadeřenými podle poslední německé módy. Na sobě měl výstřední halenu s dlouhými rukávci a honosný stříbrný pás. Velitel Diviš si na rozmařilé šaty nikdy nepotrpěl. Zvláště od té doby, co se oženil a šetřil každý měďák. Vždy jen kroutil hlavou nad panošovým vzhledem, ale mlčel. Co také říkat?

Zato manželka královského prokurátora Ludmila nemlčela. Ovšem z jiného důvodu. Často dávala pečlivě oblečeného panoše svému manželovi za příklad. „Vidíš,“ říkávala, „jak o sebe dbá. Ty jsi královský prokurátor a chodil bys nejraději jako naši zedníci venku na nádvoří. Neříkám, abys kupoval kdejaký módní nesmysl, ale uznej, že tuhle halenu už nosíš skoro týden. Jak to vypadá?“

„Diviši,“ usmíval se panoš Ota na rozložitého velitele s hranou starostí v hlase, „která ruka je levá?“

„Dej mi pokoj!“ zabručel Diviš. Věděl dobře, proč se ho mladík ptá. Stalo se to už dost dávno. Jednou se vracel z Prahy s nějakým důležitým listem pro královského prokurátora. Protože pospíchal, jel stejnou zkratkou lesem jako nyní. Věděl dobře, že má na rozcestí odbočit doleva. Ale nějak to popletl, a teprve když se dostal k brodu přes Pšovku, pochopil svůj omyl. Snad by se to nikdo nedozvěděl, kdyby náhodou nepotkal bezdězského lovčího Michaela. Ještě dlouho potom dával lovčí k dobrému, jak zachraňoval velitele Diviše.

„No, já jen, že se nerad brodím ve studené vodě. Pšovka je prý teď na jaře rozvodněná, tak jsem si myslel, abychom to zbytečně neobjížděli,“ špičkoval panoš Ota a dobromyslně plácl Diviše do zad.

Ale než stačil Diviš vymyslet pádnou odpověď, družina se zastavila. Oldřich z Chlumu na ně cosi naléhavě volal. Urostlý velitel byl tak trochu rád, neboť věděl, že na bystrého Otu stejně při podobném špičkování obvykle neměl a nakonec býval za hlupáka on. Vůbec se však na něho nezlobil. Byli nejlepšími přáteli a spolu trávili většinu volného času.

Královský prokurátor je pověřoval nejsložitějšími úkoly při vyšetřování. Již několikrát je pátrání stálo téměř život. Ale Diviš i Ota tuhle práci milovali. Jediné, co někdy Diviše trápilo, byl fakt, že Ota většinou přišel na řešení dříve. Ale proto neměl dobromyslný Diviš svého přítele méně rád.

„Co se stalo, urozený pane?“ ptal se zvědavě panoš Ota, když zastavil koně vedle Oldřicha z Chlumu.

„Kdyby sis ze mě věčně nedělal legraci, nemusel ses tak hloupě ptát,“ ozval se za ním velitel Diviš a rukou ukazoval před sebe. Teprve teď si mladík všiml postavy v mnišském rouchu, ležící v trávě pod mohutným bukem.

Oldřich z Chlumu nařídil všem mužům, aby sesedli. Uzdu koně hodil nejbližšímu vojákovi. „Oto, pojď se mnou. Diviši, ty tady zůstaň.“

„Proč zase já?“ nespokojeně protestoval velitel družiny.

„Pokud ještě žije, aby se tě nepolekal,“ sladce se usmál panoš Ota. Oldřich z Chlumu ho zaslechl a přísně si ho změřil. Měl rád žertování, ale jen tehdy, pokud k tomu byl podle jeho názoru důvod. Teď mu připadalo velice nevhodné. Když si ale uvědomil, jak obrovský byl rozdíl mezi upraveným Otou a drsným Divišem, který vypadal kvůli jizvě na obličeji spíše jako lupič než počestný muž, musel se bezděčně usmát.

Muž v mnišské kápi ležel vedle cesty, zády se opíral o kmen stromu, měl zavřené oči a byl bledý. Ale zdálo se, že ještě dýchá. Oldřich z Chlumu se sklonil a uchopil ho za ruku. Palcem stiskl jeho zápěstí a čekal. Ucítil slabý, nepravidelný tep. Pochopil, že muž umírá.

Chvíli bylo ticho, pak se neznámý pohnul. Těžce otevřel oči a cosi šeptal. Panoš Ota odběhl ke svému koni. Odvázal od sedla kožený vak, z něhož vyjmul hliněnou lahvici. Odzátkoval ji a rychle se vrátil. Přiložil ji mnichovi ke rtům a naklonil, aby z ní trocha vody vytekla do vyprahlých úst. Umírající muž žíznivě pil. Když se mu ale Ota pokusil lahvici od rtů odtrhnout, natáhl prosebně ruku. Na čele měl kapky potu a v očích horečnatý lesk. „Ještě pít, prosím,“ zasípěl.

Panoš Ota zvedl oči a podíval se na svého pána. Nechtěl neznámému ublížit a čekal, co řekne Oldřich z Chlumu. Královský prokurátor se skvěle vyznal v ranhojičství. Hned poznal, že už je stejně všechno marné. Proto lehce přikývl.

Teprve když byla lahvice prázdná, poklekl Oldřich z Chlumu vedle umírajícího a konejšivým tónem se optal, co se vlastně stalo.

„Had. Uštknul mě had,“ tiše opáčil muž. Byl zhruba ve věku královského prokurátora. Nebyl sice tak vysoký, ale zdál se stejně dobře stavěný. Jako by ani nebyl mnichem. Obličej měl široký, v něm silná masitá ústa a kulaté modré oči. Budil na první pohled důvěru.

„Kam tě uštkl?“ rychle se optal královský prokurátor. Věděl, že se rána musí rozříznout a krev s jedem vysát. Jedině tak se dal člověk zachránit.

Umírající však rezignovaně zavrtěl hlavou. „Nemá to cenu. Jed už se dostal do celého těla. Had mě kousl,“ zarazil se, jako by přemýšlel, jak se co nejlépe vyjádřit. Pak chvatně dodal: „Kousl mě těsně pod záda. Chtěl jsem si odpočinout, sedl jsem si na kámen a vtom se to stalo. Nikdo nebyl po ruce a sám jsem nemohl udělat vůbec nic. To je trest za mé hříchy. Není někdo z vás kněz? Potřebuji se vyzpovídat.“

„Jsme vojáci,“ s lítostí odpověděl Oldřich z Chlumu. „Já jsem královský prokurátor a…“

„Sloužíš králi?“ skočil mu do řeči umírající muž. „To je dobře. Povím to alespoň tobě. I když bylo mé poselství určeno pro jiné.“ Pak se rozkašlal. „Mně by ani kněz nepomohl. Ale mám poslání. Jednou jsem se vydal na cestu k věčnému zatracení a na tom už stejně nikdo nic nezmění.“ Chtěl ještě něco dodat, ale jeho tělem projel záchvěv křeče. Hadí jed mu spaloval vnitřnosti. Zavřel oči a sbíral síly. Teprve po chvíli pokračoval. Hlas měl slabý, že mu skoro nebylo rozumět.

„Připravuje se spiknutí. Náš král Přemysl II. Otakar bude zavražděn. Už brzy. Krále má zabít někdo odsud. Ze severních Čech. Z téhle hrozné krajiny, kde žijí jenom zplozenci pekel. Hadi, kteří mají jedovaté zuby, a lotři, kteří neváhají vrazit dýku do svého krále. Všichni budou zatraceni. Už se otevírají pekelné brány, lijí do mě žhavé olovo. Přichází apokalypsa. Bože, smiluj se!“

„Blouzní,“ tiše řekl panoš Ota, který klečel na zemi vedle umírajícího z druhé strany a podpíral mu hlavu.

Muž v řeholním šatu ještě cosi blábolil, ale nedávalo to žádný smysl. Pak sebou prudce trhl, vykřikl bolestí a vzápětí mu hlava padla do strany. Oldřich z Chlumu se sklonil a poslouchal, zda ještě dýchá. Pak zavrtěl hlavou a zatlačil mu oči. Rychle mnicha prohledal, ale nenašel vůbec nic.

„Už to má za sebou,“ řekl a zbožně se pokřižoval. Tiše odříkal modlitbu za duši zemřelého a vstal. Rukou si očistil kolena, ušpiněná od hlíny. Udělal několik kroků bez cíle. Jako by nevěděl, co dál. Byl pohroužený do vlastních myšlenek a dlaní si upravoval vousy. Potřeboval se soustředit. Jenže teď mu to příliš nešlo. Hlavou se mu honila jediná myšlenka – chtějí zavraždit krále!

„Blázni,“ šeptal si zdrceně. „To by byl konec Českého království! Přemysl je přece jediný muž v přemyslovském rodě. Nemá žádné příbuzné, nemá ani syna. Jenom sestru Anežku. Jenže ta je na nic. Možná by se dokázala postarat o klášter, ale ne o zemi. Bože, kdo by mohl mít na tomhle spiknutí zájem? Vždyť by to byla sebevražda celé země. Nezůstal by kámen na kameni.“

Panoš Ota zatím jemně položil hlavu mrtvého mnicha na zem do trávy. Se znepokojením sledoval svého pána. Jeho rovněž vyděsila představa, že by někdo mohl zavraždit krále. Zaslechl, co si pro sebe šeptal královský prokurátor. Chápal jeho strach. I když si myslel, že by se jeho pán měl více bát o sebe a svůj úřad než o osud Českého království. Královský prokurátor nepocházel z vlivného rodu a neměl mocné zastánce jako jiní zemští úředníci. Měl určitě více nepřátel než příznivců. I přes občasné neshody s náladovým Přemyslem II. Otakarem byl král jediný, kdo vždycky bezvýhradně hájil vysoké postavení prokurátora Oldřicha z Chlumu.

Velitel Diviš čekal se zbytkem družiny stranou a nemohl slyšet, co umírající muž říkal. Pochopil však, že se muselo stát něco mimořádného. Nijak se však netrápil. Byl si jistý, že Oldřich z Chlumu přijde na kloub každé špatnosti. Rukou si přivolal staršího vojáka s hubeným obličejem a tiše nařídil, aby se hned vydal do nejbližší osady a sehnal vůz. Mrtvého bude nutné odvézt na Bezděz.

„Oto, Diviši, pojďte sem,“ nařídil Oldřich z Chlumu a ukázal na kmen spadlého stromu. Ležel trochu stranou a vojáci nemohli slyšet, o čem budou hovořit. Sám se na kmen posadil jako první. Už věděl, co musí udělat nejdříve. Ota přešlapoval na místě a počkal na velitele Diviše. Několika slovy mu tiše řekl, co se od umírajícího muže dozvěděli.

Jakmile se usadili vedle královského prokurátora na kmen stromu, začal Oldřich z Chlumu hovořit. Mluvil klidně, ale naléhavě. „Moji milí, všichni učení církevní otcové tvrdí, že hadi jsou zplozenci pekla. Ale ten, co uštkl toho neznámého, musel být nástrojem boží spravedlnosti. Představte si, že by své poselství doručil a já se o spiknutí nedozvěděl. Takhle máme možnost krále zachránit.“

„Blouznil,“ namítl panoš Ota. „Co když to není pravda?“

„Pochybuješ oprávněně. Nebyl zcela při smyslech. Hadí jed otráví nejdřív krev a duši, teprve potom zahubí tělo. Ale každý umírající se chce před smrtí vyzpovídat ze svých největších hříchů. I ten nejhorší zločinec je křesťan a touží zachránit duši. Ten mnich určitě věděl, co říká. Jsem si jistý, že spiknutí není výmysl a krále chce opravdu někdo zavraždit,“ vysvětloval Oldřich z Chlumu. Ruce měl složené v klíně a nervózně si třel dlaně.

„Předpokládám, že pojedete varovat krále,“ optal se panoš Ota a trochu překvapeně si svého pána prohlížel. Takhle nervózního ho již dlouho neviděl. „Mám jet s vámi, urozený pane?“

„Ne, zůstaneš s Divišem. Pokusíš se zjistit, kdo ten neznámý muž je, koho navštívil, co říkal a s kým se měl setkat. Ale všechno musí zůstat v tajnosti. Nikdo se nesmí dozvědět, že tenhle muž zemřel. Zatím o spiknutí víme jenom my tři. Diviši, našim vojákům ani slovo! Něco si vymysli. Kdybychom ty lotry varovali, kdo ví, co by se mohlo stát. Ať čekají. Budou si myslet, že se jejich posel jenom zdržel. Alespoň získáme trochu času.“

„Podle hábitu je to cisterciácký mnich,“ nadhodil zamyšleně panoš Ota. „Bílé roucho a černý opasek. Měli bychom to tady kolem prohledat. Mluvil něco o poselství. Co když nesl list? U sebe nemá nic. Ani peníze. Není to zvláštní?“

„Já to zařídím,“ vyhrkl velitel Diviš, který věděl, že to je úkol pro něj.

„Diviši, ty ne,“ usmál se Oldřich z Chlumu. „Ota má pravdu, někde tady musejí být jeho věci. Vak, torna či něco podobného. Jenže nechci, aby si naši vojáci všimli, že se o toho mrtvého nějak příliš zajímáme. Až ho naložíte na vůz a odvezete, ať se Ota zdrží a pokusí se to najít. Ale had uštkl toho muže před dobrou hodinou. Mohl ujít pěkný kus cesty. Asi ho samotného napadlo ty věci někde ukrýt. Nebude to snadné. Těžko to bude ležet přímo tady u rozcestí. Ale je to v tuto chvíli jediná stopa. A naše zatím jediná šance dozvědět se víc. Když, Oto, neuspěješ, zítra hledej dál. Věci toho mnicha jsou teď to hlavní!“

Pak Oldřich z Chlumu vstal a pokynul na dva nejbližší vojáky. „Vy dva pojedete se mnou. Vracím se do Prahy. Velení přebírá velitel Diviš.“

III. KAPITOLA

Když Ludmila ošetřila v přízemním sále paláce kaplanovu nohu, roztržitě se s ním rozloučila. Venku se už začínalo smrákat a družina královského prokurátora nikde. Ani nevnímala, co jí hubený kněz říkal. Pokusila se usmát a gestem ruky ho propustila. Ale prelát se ve dveřích zastavil a otočil.

V jeho nehezkém obličeji se dala číst zvědavost. Nerozhodně přešlápl a pak tiše řekl: „Netrap se, dcero. Bůh drží nad svými věrnými ruku. Panu Oldřichovi se jistě nestalo nic vážného. Jen se zdržel. To se přece stává.“ Pak zvedl ruku, požehnal jí a odešel. Pospíchal do kaple.

„Proč jsem tak nervózní,“ vyčítala si Ludmila. Bezděčně si shrnula plavé vlasy z čela. „Vždyť se přece nic nestalo. Kolikrát se už můj manžel zdržel.“ Věděla, že je to svatá pravda, ale nemohla si pomoci. Poslední týdny ji stále pronásledoval strach. Měla hrozné sny, ze kterých se probouzela zbrocená potem. Ani modlitba už nepomáhala získat ztracený klid. Vlastně od porodu to bylo stejné. Jako by ji mateřství změnilo. Ovládalo ji něco, co dříve neznala. Obavy o dceru a svého muže.

Vstala a zavrtěla hlavou, jako by sama nevěřila svým představám. Ona, která se všemu vždycky smála, tu seděla jako hromádka neštěstí. „O co vlastně jde?“ zlobila se na sebe. „Oldřich se jen zdržel.“

Vyšla na nádvoří, aby zkontrolovala před večeří čeleď. Pořád byla práce lepší než čekání. Zastavila na prahu paláce a zhluboka se nadechla. Vzduch byl po bouřce nádherně svěží. Cítila, že se jí dmou ňadra, a měla pocit, jako by byly její myšlenky s každým vdechnutím čistější.

„Už jsem dala krmení veškerému dobytku,“ hlásila tlustá děvečka ve špinavé režné suknici. „Můžu jít na večeři?“ Usmála se a zdvořile se uklonila. Jmenovala se Božena, měla silné rty a křivé zuby. Zrzavé vlasy nosila upravené do dvou pletenců, které si přehazovala přes ramena, takže střapaté konce copů spočívaly na velikých, trochu povislých ňadrech.

Ludmila si Boženu zamračeně prohlížela. Při hovoru s ní se jí vybavila Přiběna, manželka Peška z Harasova, pána jednoho nedalekého hrádku. Ta byla rovněž zrzavá a vlasy nosila upravené stejně. Měla kulaté boky a velká pevná ňadra. Tělo paní Přiběny muže provokovalo. Drobná a štíhlá Ludmila jí záviděla tu ženskost.

Věděla, co všechno se o záletech téhle dámy říkalo. Možná to byly jenom pomluvy. Ale když se na Bezdězu slavily křtiny Ludmiliny dcery, měl se její Oldřich k paní Přiběně více než srdečně. Ještě teď si Ludmila pamatovala, jak se Přiběna smála a tiskla se k němu při tanci. U srdce pocítila osten žárlivosti.

„Jenom bys pořád jedla a práce není vidět žádná,“ utrhla se na děvečku. „Nejdřív pokliď ve chlévě a nalij do žlabů čerstvou vodu.“

„Hnůj jsem vykydala už odpoledne a čerstvé vody má dobytek dost,“ zaraženě odpověděla děvečka. Rozpačitě trhla hlavou a copy si přehodila na záda. Přešlápla a čekala. Nechápala, co udělala špatného, že se paní zlobí.

Ludmila měla po náladě. Ale než se rozhodla, co s ní udělá, ozvalo se od brány skřípění řetězů.

Ludmila se zvědavě otočila. Ve vjezdu zahlédla jezdce s praporcem, na němž byl erb českého krále. Nechala děvečku stát a rozběhla se k nim. Božena pokrčila rameny, chvíli ještě čekala a pak se loudavě vydala přes nádvoří k hradní kuchyni.

Žena královského prokurátora doběhla k bráně a opřela se o masivní kamennou zeď. Nechtěla překážet jezdcům. Čekala, kdy uvidí Oldřicha z Chlumu. Družina však projela kolem ní a zastavila před stájemi. Královský prokurátor mezi jezdci nebyl. Opatrně prošla bránou na most a rozhlédla se po cestě, která před hradem klesala dolů po svahu strmého kopce. Byla prázdná.

„Tady jste,“ ozval se za ní panoš Ota. Byl zaprášený, šaty měl pomačkané a špinavé od hlíny. Vlnité vlasy měl slepené potem. Trochu unaveně se usmál a přátelsky řekl: „Pojďte domů. Čekáte zbytečně. Náš pán dneska nepřijede.“

„Stalo se mu něco?“

„Vůbec ne. Jenom se musel vrátit do Prahy. Na rozcestí za Kokořínem jsme našli umírajícího mnicha. Uštkl ho had. Když vám pan Oldřich ráno posílal vzkaz, netušil, že se to tak zamotá.“

„Vrací se kvůli obyčejnému mnichovi?“ pochybovala Ludmila. Nějak se jí to nezdálo. Oldřich z Chlumu jí o své práci nevyprávěl často, přesto tušila, jak to v jeho úřadu chodí. „Proč by se můj muž staral o takovéhle věci? Copak je uštknutí hadem zločin? Proč si vymýšlíš? Kam Oldřich ve skutečnosti jel? Já nevěřím, že do Prahy. Nu, Oto, čekám!“

„Je to opravdu tak, má paní. Jel zpátky za naším panovníkem. Ale moc o tom sám nevím,“ vykrucoval se mladík rozpačitě. Královský prokurátor mu kladl na srdce, aby o spiknutí proti králi nemluvil vůbec s nikým. Ani s jeho ženou. „Řekl mi jen, že musí zařídit něco moc důležitého. Ale nemáte mít strach, urozená paní. Vrátí se brzy. Hned, jak to půjde.“

Ludmila přivřela oči. Cítila, že jí prudce bije srdce. Od Kokořína vedla cesta do Prahy přes Mělník. Ale co bylo nejhorší, vedla také kolem Harasova. Co když jel její manžel za Přiběnou? Ludmila byla po nedávném porodu ještě slabá, s Oldřichem se dlouho nemilovala. Měla věřit varování sester v klášteře, kde ji vychovaly. Mužům šlo vždycky jenom o to jedno…

Ota ze Zástřizlí uchopil Ludmilu jemně za ruku. Protože začalo znovu krápat, stáhl si plášť a přehodil jí ho přes ramena. Trochu znepokojeně se díval do Ludmilina skoro ještě dívčího obličeje. Jako by chtěl vyčíst, na co myslí. Tušil, co se jí honí hlavou.

Rozuměl ženám. Jeho přátelé mu záviděli úspěchy, které u nich měl. Ironicky tvrdili, že je v dobývání dívčích srdcí úspěšnější než na rytířském kolbišti. Jak na tom byl panoš Ota s dívkami ve skutečnosti, se nikdy nechlubil. Ale s mečem v ruce to uměl skvěle. Byl štíhlý a pružný. Vypadal sice trochu zženštile a rád se oblékal podle poslední módy. Ale vzhled často klame. V království by se našlo jen málo rytířů, kteří se mu mohli se zbraní postavit.

„Chtěla bych ti věřit. Proč jsi nejel s ním?“ vyhrkla Ludmila a v očích měla slzy.

„Pan Oldřich nechtěl. Pospíchal ke králi. Kromě toho mi dal práci. Moc důležitou, nikdo jiný by to asi nezvládl.“ Panoš Ota poznal, že ji neuklidnil. Dokonce se mu mihlo hlavou, že by jí pod slibem mlčení řekl, proč královský prokurátor musel do Prahy doopravdy. Ale pak to zavrhl. Pán věděl, co dělá. Když nařídil mlčet, panoš Ota poslechne. Současně se mu ale nelíbilo, aby byla jeho paní smutná. Rozhodl se to všechno trochu zlehčit. Byl zvyklý s ní i s královským prokurátorem žertovat. Byl jediný, kdo si to mohl dovolit. Pokrčil proto rameny a bezstarostně dodal: „Třeba jel na zálety.“

„Proč… proč to říkáš?“ vyhrkla Ludmila nešťastně.

„Víte dobře, že to byl jen žert,“ vrtěl panoš Ota rozmrzele hlavou. Nechápal ji. Vždyť se na tohle téma vtipkovalo často. I když většinou spíše na jeho účet.

„Byl to hodně hloupý žert,“ ozval se za nimi příjemný ženský hlas. „Muži jsou tupci a nechápu, proč je vůbec Bůh stvořil.“

„To jsi ty, Marto?“ usmála se Ludmila a vymanila svou ruku z Otovy. Jako by u té půvabné černovlásky, která stála ve vjezdu do hradu, chtěla najít ochranu. Marta byla manželkou velitele Diviše. Kdysi sloužila v šenku. Proto neměla ráda, když si muži tropili legraci z ženské počestnosti. Věděla totiž o mužích své.

Panoš Ota se nedal. „Ty nevíš, Marto, proč Bůh stvořil muže? Mám ti to povědět?“

„To si ráda poslechnu,“ ušklíbla se černovláska. Ludmila se do ní zavěsila a pomalu prošly bránou na nádvoří. Déšť zatím zesílil. Panoš Ota šel krok za nimi a medovým hlasem vysvětloval.

„Už jsi, Marto, slyšela, že by nějaká žena řekla jiné, že jí to sluší? Nebo že je krásná? Vy ženské si mezi sebou krásu závidíte, a kdybychom tu nebyli my, muži, nikdo by vám neřekl, jak doopravdy vypadáte. Lichotkám mužů věříte víc než zrcadlu. Bez mužů by byla vaše krása k ničemu. Ale ani od mužů se nedozvíte, jaké doopravdy jste.“ Zarazil se a dělal, že přemýšlí. Pak s hranou vážností dodal: „Vlastně žádný rozumný muž ženě neřekne, co si o ní opravdu myslí. Řekne jen to, co chce žena slyšet. Protože kdyby řekl všechno, nikdy by si ho žádná žena nevzala. Žena nechce slyšet pravdu. Chce lichotky. Proto stvořil Bůh muže.“

„Nějak moc tomu rozumíš,“ opáčila Marta a zastavila se pod dřevěným ochozem hradební zdi. K paláci to byl ještě notný kus cesty a rozpršelo se tak hustě, že bylo lepší se schovat. Rukou naznačila, jako by chtěla mladíka plesknout, a dodala. „Potvrzuješ jenom to, co už jsem řekla. Muži říkají hlouposti a ještě očekávají, že je za to budeme obdivovat.“

Ludmila sledovala jejich rozhovor a rychle se uklidnila. Měla oba ráda a bylo jí s nimi dobře. Uvědomila si, že Oldřicha miluje a věří mu. Spílala si, že o něm pochybovala. Teď si byla jistá, že by se její manžel nikdy nezahodil s jinou. A zvláště ne se zrzavou Přiběnou.

„Víš, Marto, v čem je problém?“ ozvala se Ludmila a úžeji si přitáhla k tělu plášť. Byla jí zima. „Ota má asi pravdu. Muži sice plácají hlouposti, ale my je stejně obdivujeme. Jinak bychom s nimi nevydržely.“

„Vy můžete svého manžela obdivovat, urozená paní,“ řekla Marta. „Pan královský prokurátor je skvělý muž. Ale co my ostatní chudinky?“

Ze stáje vyšel velitel Diviš a rychle přeběhl přes otevřené prostranství. Zastavil se pod ochozem a zatřepal hlavou, až z vlasů a vousů odletovaly kapky vody. „Na co si stěžuješ, Marto?“ řekl přísně.

Marta se mu vrhla kolem krku a políbila ho. Také jí se stýskalo. Byla ráda, že má konečně svého Diviše doma. „Toho si nevšímej,“ řekla mazlivě. „Právě tu vykládám, jak skvělého muže jsem si vzala.“ Pohledem šlehla přes manželovo rameno po Otovi, aby raději mlčel.

Mladík se ušklíbl a pak se obrátil na paní Ludmilu. Zvedl obočí a očima naznačil, aby se na ty dva podívala. Chtěl ještě něco tiše podotknout, ale Ludmila se rozesmála. Uvolněně a šťastně. Najednou jí připadalo, že je všechno zase tak, jak má být.

Od vstupní věže se ozvalo skřípání pantů. Strážný, který měl přes hlavu a ramena přehozený rozříznutý plátěný pytel, aby tolik nezmokl, rychle otevíral dřevěná křídla brány. Ustoupil stranou a nechal vjet rozviklaný vůz, tažený vyhublým koněm, kterého vedl za uzdu zamračený sedlák. Za ním vjel na koni jeden z vojáků hradní posádky. Hned potom strážný bránu chvatně zavřel a pospíchal do fortny, aby se ohřál. S deštěm a soumrakem se citelně ochladilo.

„Už ho přivezli,“ spokojeně přikývl velitel Diviš a vymanil se z objetí své ženy. V obličeji, který byl poznamenaný zarudlou jizvou, jež se táhla přes tvář až k oku, se daly číst rozpaky. Projevy Martiny přízně mu nebyly před ostatními příjemné. Mnohokrát jí to doma vyčítal, ale měl dojem, že o to dychtivěji se mu vrhala na veřejnosti kolem krku. Povzdechl si.

Vůz dokodrcal až k nim. V jeho korbě ležel na slabé vrstvě sena mrtvý muž, přikrytý starým vojenským pláštěm s erbem českého krále. Ludmila nadzvedla cíp látky a chvíli si mlčky prohlížela široký obličej se špičatým nosem, bledými rty a zavřenýma očima, lemovanýma váčky. Smrt obvykle přinášela trpícím úlevu, ale tenhle mnich vypadal i po smrti jako ztělesněné neštěstí.

„Sežeňte kaplana Dětmara,“ nařídila Ludmila. „Musíme hned toho nešťastníka uložit do krypty.“

„Za chvíli začíná večerní mše,“ podotkl Diviš. Když si ale všiml netrpělivého gesta své paní, křikl na čeledína, který se krčil pod nedalekým přístřeškem, kam se ukládala píce. „Macku, hned přiveď kaplana!“

„Máme toho mrtvého pohřbít?“ obrátila se Ludmila na panoše Otu. „Nebo máme raději počkat, až se vrátí pan Oldřich?“

„Královský prokurátor mi v té věci žádné pokyny nedal,“ pokrčil mladík rameny. „Ale myslím, že se nic nestane, když s pohřbem počkáme.“

„Přejete si, urozená paní?“ ukláněl se udýchaně kaplan Dětmar. Měl na sobě ornát, po jehož tuhé látce stékaly kapky vody. Nezdálo se, že by déšť chtěl ustat.

Jakmile Ludmila vysvětlila, co má udělat, kaplan se trochu ošil. Ani se na mrtvého ve voze nepodíval a zavrtěl rozhodně hlavou. „To nepůjde, urozená paní, právě zvoní klekání. Musím sloužit mši.“

„Bůh ti jistě zpoždění odpustí. Zemřel člověk. Před smrtí se dokonce nestihl ani vyzpovídat. Zaslouží si proto trochu úcty. Byl to mnich,“ odpověděl přísně panoš Ota. „Ani kvůli němu neuděláš výjimku?“ Kaplan s poďobaným obličejem ho štval.

„Mnich?“ zvědavě opáčil kaplan Dětmar a přestal se tvářit důležitě. „Odkud? Někdo místní?“

„Nestačil nám říci o sobě skoro nic,“ povzdechl si velitel Diviš. „Nevíme, z jakého přišel kláštera. Místní však nebude. To by ho někdo určitě poznal.“

„Nestihl sdělit ani svoje jméno,“ pokračoval panoš Ota netrpělivě. „Říkal jsi, Dětmare, že spěcháš. Neztrácej čas vyptáváním. Povídat si můžeme později. Teď ho ulož do krypty.“

Kaplan přikývl. Nevzrušeně se obrátil, došel k vozu a zdvihl plášť, který halil tělo. Chvíli si mrtvého prohlížel, pak se pokřižoval a tiše odříkal krátkou modlitbu. Po závěrečném „Amen!“ se obrátil k paní Ludmile.

„Mrtvý je bratr cisterciák. Soudím podle hábitu. Černý škapulíř a opasek nosí jenom tenhle řád. Co měl u sebe?“

„Vůbec nic,“ vyhrkl velitel Diviš. „Možná ho někdo okradl. Nenašli jsme totiž ani měďák. Jak by mohl cestovat bez peněz?“

„Církev pomáhá svým služebníkům,“ zavrtěl hlavou kaplan Dětmar. „Každý prelát dostane i v té nejubožejší faře najíst a střechu nad hlavou. Když bude třeba, bez jediného měďáku se klidně vydám do Říma a strádat nebudu. Divné je něco jiného. Kam se poděla jeho poutnická hůl?“

„Nehledali jsme ji,“ rozpačitě pokrčil rameny panoš Ota. „Co s ní. Hůl jako hůl.“

„Mnohé jsou zdobené. Třeba by ji někdo poznal. Často je na ní vyrytá značka kláštera,“ řekl kaplan Dětmar. „Myslel jsem jenom, že by vám mohla pomoci v pátrání.“

„Zatraceně, to je pravda!“ vykřikl panoš Ota. Vzápětí se omluvně usmál na hradního kaplana a pokřižoval se, aby dal najevo, že ho zaklení mrzí.

Kaplan shovívavě přikývl a obrátil se k paní Ludmile. „Uložím ho do krypty. Jděte klidně do kaple. Moc se nezdržím. Mše začne za chvíli.“ Pak pokynul sedlákovi, který čekal u vozu, aby zajel k malým dvířkám v boční zdi kaple.

IV. KAPITOLA

Bylo již k půlnoci, když Oldřich z Chlumu dorazil po Opyši ke spodní bráně Pražského hradu. Chvíli se musel dohadovat se strážným, než ho pustil dovnitř. Ještě štěstí, že službu měl voják, kterého znal z nedávného vojenského tažení proti uherskému králi.

Komorník krále Přemysla II. Otakara se na Oldřicha z Chlumu vztekle rozkřikl. „To si myslíte, že kvůli vám půjdu krále vzbudit? Stačí, že jste vyburcoval mě.“

„Jenže má věc nepočká, pane Pešíku,“ protestoval královský prokurátor rozčileně.

„Napadl nás nepřítel? Povstala šlechta? Vypukl mor?“ ironicky vrtěl hlavou obtloustlý komorník. „Podívejte, urozený pane, jděte se vyspat. Palác pro hosty je sice zcela obsazený, ale ve špitálu u svatojiřského kláštera vás i v tuto nekřesťanskou hodinu přijmou. Nečekejte nic skvělého, ale volné lůžko určitě najdou.“ Když si všiml rozhořčení ve tváři pozdního návštěvníka, dodal přátelsky: „Král tráví dnešní noc v ložnici princezny Kunhuty. Jak ho znám, neodpustil by mi, ani kdybych ho vyrušil v případě války. Natož kvůli něčemu mnohem malichernějšímu. Jděte spát. Slibuji, že ráno budete první, koho přijme.“

Oldřich z Chlumu pokrčil rameny. Trochu se uklidnil. Věděl, že pan Pešík má pravdu. V noci by se nemělo králi nic zlého stát. Pokud splní komorník svůj slib, věc do rána počká.

Jenže ráno čekalo královského prokurátora veliké zklamání. I když se komorník Pešík snažil, král Přemysl II. Otakar odmítl přijmout kohokoli. Nechal osedlat koně a s princeznou vyrazil do nedaleké obory na hon. Lovčí vystopovali nádherného jelena.

Když se to Oldřich z Chlumu dozvěděl, běhal ve své jizbě vztekle jako vlk v kleci. Měl chuť něco rozbít. Pak si dal osedlat koně a vyrazil po stopách krále. Nebylo pravděpodobné, že by ho v rozlehlé oboře našel. Ale lepší bylo pokusit se než nedělat nic. Co kdyby vrah zaútočil už dneska?

Nejel však daleko. Když projížděl osadou Dejvice, všiml si dvou koní, kteří stáli přivázaní u plotu před šenkem. Na čabrakách u sedel nesli erb českého krále. Oldřich z Chlumu trhl uzdou a zastavil. Napadlo ho, že by třeba mohli o králi něco vědět ti dva, kteří seděli uvnitř přízemní, nepříliš výstavné hospody. Každopádně stálo za zkoušku zeptat se.

Přivázal koně k polámanému plotu a vystoupil po dvou rozvrzaných schodech na dřevěnou pavláčku, která se táhla podél přední stěny šenku. Zkusil nahlédnout okénkem do jizby, ale neviděl dobře. Došel proto k nízkým dveřím a otevřel je. Skrčil se a opatrně vešel.

Uvnitř panovalo šero. Dvěma malými okny, zakrytými špinavými závěsy, pronikalo dovnitř jen málo světla. Nevelkou šenkovní jizbu osvětlovaly dvě prskající louče, upevněné v rezavých držácích na stěně u jednoho ze stolů. Místnost byla zcela prázdná, pouze u osvětleného stolu seděli dva muži. Vysoký a štíhlejší zády ke dveřím, druhý, do jehož obličeje Oldřich z Chlumu viděl, byl menší a zavalitější. Hned jak královský prokurátor vešel, mihl se v obličeji mladšího muže úlek. Druhý, starší se rychle otočil. Vzápětí se rozesmál a vstal.