Veronika Černucká

POSLEDNÍ MODLITBA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká 2015

Foto na obálce © Petr Kozlík 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7120-7

Nebe se zatáhlo a bylo jen otázkou času, kdy začne pršet. Vrah se procházel po poli a vyhlížel svou další oběť. Ne, nebyl nervózní. Nač taky? Dával si pozor a zatím se nenašel nikdo, kdo by ho podezíral. Lidi mluvili o psychopatovi, který uprchl z léčebny nebo z vězení, ale žádného z nich nenapadlo, že ho mají mezi sebou. Je jedním z nich a je víc než úsměvné, že jim to nedošlo.

Pobaveně se zasmál a pak k sobě přivolal psa, který pobíhal v obilí.

„K noze! Dělej!“

Pes zanechal slibného očuchávání hroudy hlíny a přiběhl ke svému pánovi. Ten ho podrbal za ušima a přikázal mu, aby šel u nohy.

Zvedl se vítr. Vrah si zapnul větrovku, kterou v tuhle roční dobu obvykle nosíval. „To je kosa,“ zamručel a přidal do kroku.

Vtom jeho pozornost upoutala bílá tečka na obzoru.

Cyklista?

Vrah přimhouřil oči a snažil se zaostřit. Viděl dobře, takže by neměl mít problém, ale postava byla příliš daleko. Cyklista sjížděl po pěšině mezi lány obilí a bylo zřejmé, že se střetnou.

Tečka se zvětšovala a vrah si s uspokojením uvědomil, že na kole sedí dívka nebo žena ve světlých květovaných šatech. Vítr jí nadzvedával sukni a on na ni fascinovaně zíral. Obličej zakrýval slamák, proto ji nemohl poznat. Byl si ale jistý tím, že je místní. A nepochyboval o tom, že ji zná. On tady znal všechny a všichni znali jeho.

Třenov má pouze pět tisíc obyvatel a je to de facto vesnice. Každý zná každého a všichni si myslí, že tu není možné mít tajemství. Ale to se pletou. On vraždí už dva roky a jeho sousedé a známí o tom nemají nejmenší tušení.

Cyklistka se přiblížila natolik, aby si uvědomil, že je mladá. Měla štíhlé bledé nohy, byla naboso a vítr jí co chvíli odhaloval bílé kalhotky. Zatím to jde dobře, pomyslel si. Je odsud, proto bude logické, že se dají do řeči. Turistka by si jen těžko vyrazila bez bot.

Vrah se pečlivě rozhlédl, zda je někdo nesleduje. Jezevčík u jeho nohy zakňučel a vrah sykl, aby byl zticha.

Zatím viděl jen štíhlou postavu s kloboukem, ale neušlo mu, že dotyčná nemá podprsenku. Znechuceně se ušklíbl.

Pes zaštěkal a cyklistka polekaně zabrzdila. Seskočila z kola a odhrnula si slamák z čela, aby viděla. Poznal ji. Byla to Anežka od nich z ulice. Její máma se starala o pět děcek, tahle byla nejstarší. Kolik jí je? Čtrnáct? Patnáct?

S údivem si povšiml, že je namalovaná. Měla červené tváře a na očích jasně zelené stíny, které ladily s kytičkami na jejích šatech.

„Jééé, dobrý den. Ťapko, pojď sem!“

Pes nečekal na dovolení a rozeběhl se k ní. Anežka se sklonila a začala ho drbat. Pes se svalil na záda, kmital nohama ve vzduchu a dívka se smála.

„Bude pršet,“ prohodil vrah.

„Já vím. Doufám, že dojedu domů, než se rozprší. Máma prala a já jí slíbila pomoct s žehlením.“

Navzdory tomu ale dál drbala psa a nehýbala se z místa.

Mám, nemám?

Vždyť je to ještě dítě!

„Byla ses projet?“

Anežka sešpulila pusu jako umíněné děcko a hlesla, že byla v hájovně.

Vrah strnul.

„U Málkové? Už ji pustili z porodnice?“ zajímal se a snažil se tvářit nezaujatě.

Dívka vzdorně pohodila hlavou, až jí slamák slítl na zem. Chvíli si s ním pohrával vítr a pak se do něj zakousl vrahův jezevčík.

„Přines!“

Pes poslechl a položil mu klobouk k nohám. Anežka nadšeně zatleskala a vrah se uklonil, jako by stál na jevišti a přijímal aplaus.

Usmíval se, ale vřelo to v něm. Málkové se předevčírem narodila dcerka a její manžel si, místo toho, aby s ní byl v porodnici, zve do hájovny holky! Vždycky to byl děvkař a jak vidno, nic se nezměnilo.

„Líbali jste se?“ vyjel na ni.

Anežka se vyzývavě usmála a jemu bylo rázem jasné, že měli sex. Pak si všiml řetízku na její levé ruce. Byl tenký, zlatý a na její zápěstí příliš velký.

„To ti dal Málek?“

„A kdyby?“

Tak malá a tak zkažená!

Sáhl do kapsy kalhot a ujistil se, že má svůj vystřelovací nůž. Ten, který se mu už několikrát osvědčil.

„Vy tomu nerozumíte. Dneska je to jiné než za vašich mladých let. Dneska se to tak nebere.“

Vzkypěl v něm vztek. Dneska se to tak nebere? Je to obyčejná děvka! Stejná jako ta před ní! Všechny jsou stejné! Zavraždil jich pět, a všechno to byly chlípné děvky!

Oblohou projel blesk, pak se ozvalo zahřmění. Očima zalétl do údolí a chvíli pozoroval majestátní věže třenovského kláštera.

„Chodíš do kostela, tak víš, co je to hřích.“

Anežka si odfrkla.

„Dejte mi pokoj s kostelem!“

Popadla kolo a zvedla ho ze země.

Vrah vyndal nůž a šel směrem k ní.

Pes věděl, co bude následovat, proto zavyl a utekl se schovat do obilí. Vrah zkontroloval okolí a pak jí ukázal nůž.

Anežka začala ječet, ale nebylo jí to nic platné.

Vrah se napřáhl a začal bodat.

Žena, která sledovala celý výjev z houští, přidušeně vykřikla. Okamžitě si přitiskla dlaně na pusu, ale už bylo pozdě. Její zaúpění se neslo přes pole a jen největší naivka by ho považoval za zvířecí skřek.

Vrah se otočil a zahleděl se do houští za potokem.

Žena mu strnule hleděla do očí a v duchu se modlila, aby se za ní nerozběhl. Ležela na zemi a snažila se nedýchat. Ať si myslí, že to byl pták!

Vrah se otočil k Anežce a pokračoval v práci. Žena za potokem měla co dělat, aby nezakřičela podruhé. To je strašné! Neskutečné! Počítala bodnutí nožem, a když napočítala dvanáct ran, vzdala to. Ten člověk musí být šílený!

V duchu zalitovala, že opustila své společníky. Byli unavení po dlouhé cestě, chtělo se jim spát, ale ona trvala na tom, že půjde najít nějakou tůňku nebo potůček, aby se opláchla. Cítila, že páchne potem, oblečení se jí lepilo na tělo a ještě štěstí, že neměla zrcátko, ve kterém by viděla své zplihlé a zaprášené vlasy.

Proč s nimi nezůstala v lese?!

Lepší je být živá, i když smradlavá a ulepená. Když to nevadilo jejím společníkům, nemusela ze sebe dělat primadonu. A teď to má!

Sledovala vraha a přemýšlela, kolik času jí zbývá. Za jak dlouho půjde zkontrolovat místo, kde leží?

Pokusila se zvednout, ale měla pocit, že se jí nohy proměnily v želatinu.

Dýchej zhluboka! Dýchej! Nádech, výdech, nádech, zkus zadržet dech!

Z dívky se stal kus zakrváceného masa, ale její vrah bodal dál a dál. Žena věděla, co ji čeká, pokud se jí nepodaří uprchnout. Ne, tenhle člověk s ní nebude mít slitování. Je to zvíře!

S hrůzou si uvědomila, že jezevčík přestal výt a vydal se k potoku. Šel se zvednutou hlavou a větřil.

Nééé!

Konečně ji tělo poslechlo. Vyskočila a dala se na útěk. Pes zaštěkal, ale jí to bylo jedno. Běžela a věděla, že když se zastaví, zemře.

Větvičky ji šlehaly do obličeje, lýtka měla od krve z ostružiní a maliní, ale nedbala na to. Píchalo ji v boku, sípala, ale přesto běžela dál. V dálce slyšela psí štěkot a to jí dodalo naději, že se vrah nevydal v jejích stopách. Ve psech se nevyznala a netušila, zda by ji byl jezevčík schopný vyčmuchat. Pro jistotu ale zaběhla do mokřiny plné mechu a zplesnivělých klacků. Ponořila se po kolena do bahna a drala se dál.

Na konci bažiny se musela chytnout větví, aby se dokázala vytáhnout ven. Až teď se odvážila otočit. V boku ji píchalo tak, že se musela předklonit. Nabírala dech a čekala, jestli se v lese objeví tlustý hnědý jezevčík. Když se dala znovu do běhu, rozpršelo se. Kapky ji bičovaly, ale ona byla za déšť vděčná. Pokud pes nechytil stopu doteď, za chvíli bude mít smůlu.

Ke svým společníkům se vrátila mokrá a špinavá. Vůbec ji nepřekvapilo, že zděšeně vykřikli.

„Co se ti stalo?“

Předklonila se a vydechla: „Musíme pryč.“

Na nic se neptali a začali balit. Naštěstí toho s sebou moc neměli, takže během několika minut byli připravení na cestu. Žena seděla na kameni, prudce oddechovala a sledovala je, jak rolují plachtu, kterou připevnili na stromy jako ochranu před větrem a deštěm. Záležet na ní, plachtu by tu nechala, ale kdoví kde budou dneska spát?

Kdyby měla benzin, celé by to tu podpálila. Takový luxus si ale nemohli dovolit, navíc je tlačil čas. Zmiz, napovídaly jí instinkty.

Po půlhodině rychlé chůze vyšli na silničku klikatící se mezi stromy do údolí. Konečně cítila, že jsou v bezpečí. Pokynula jim, aby si sedli, a přerývavě vyprávěla, co viděla. Nemluvila příliš souvisle, ale i tak pochopili, o co jde.

„Vrah? Tady?“

Přikývla.

Její společník se zamyslel a pak se pousmál.

„Napadlo mě, že by se toho dalo využít.“

Žena na něj vytřeštila oči.

„Mám nápad. Poslouchejte mě.“

A tak jim řekl, co vymyslel. Žena musela uznat, že to nezní vůbec špatně.

„Víš, kde jsme?“

„Viděla jsem ceduli. Třenov.“

„Třenov? A nakonec proč ne?“

Právě se dohodli, že tady bude jejich domov. O vraždě mladé dívky se už nebavili. Dělali, jako by se nic nestalo. Nic neviděli, neslyšeli a basta! Kdokoliv jiný by na jejich místě zavolal na policii, ale to oni nemohli.

Vrah otřel nůž do dívčiných šatů a hřbetem dlaně si otřel sliny, které mu tekly z pusy. Nůž schoval do kapsy a zavolal na psa. Ten stál u potoka a odmítal se hnout z místa.

Vrah šel za ním. Pes seděl na zadních, koukal do lesa a číhal, jestli se z něj někdo nevyřítí.

„Hodný,“ pochválil ho a z druhé kapsy vydoloval psí tyčinku, kterou s sebou neustále nosil.

„To bylo jen nějaké zvíře. Tak pojď, vrátíme se domů.“

Šli podél potoka a po několika stech metrech zabočili na lesní stezku vedoucí k městu. Náhodný pozorovatel by si řekl, že se vrací z poklidné procházky lesem. Vrah byl opatrný a věděl, že na místě činu nezanechal žádné stopy.

Ale přesto nebyl spokojený. Cítil se v bezpečí, ale přesto v něm hlodal červíček pochybností. Co když v lese někdo byl? Co když ho někdo viděl? Nebude lepší, když si dá na nějakou dobu pauzu? Ne, to nedokáže. Je to silnější než on. Může s tím stokrát bojovat, ale nakonec neodolá a podlehne. Je to pokušení, je to vášeň, je to jeho droga.

Vtom ho napadlo, že by se nemusel omezovat jen na Třenov. Jsou i jiná města, jiné okresy. A když na to přijde, nemá to daleko do Německa. Horší to bude s Ťapkou, ale to už nějak vymyslí.

Začal si vesele pohvizdovat.

Z nebe spadly první kapky, tak přidal do kroku.

Byl zvědavý, kdo Anežku najde. Moc by si přál být u toho, ale nechtěl riskovat. Musí se držet v pozadí a být nenápadný. Nesmí udělat nic, co vybočuje z normálu. Nesmí být zvědavý, nesmí vyzvídat. Na Anežčin pohřeb nepůjde, co by tam taky pohledával? Až pak uvidí její matku, zamumlá upřímnou soustrast, ale nic víc. Žádné řeči o Anežce, žádné nabízení pomoci, žádné otázky, jak se to stalo, žádné nadávání na policajty.

Musí se chovat jako obvykle.

A přitom by si tolik přál angažovat se. Záviděl policajtům, kteří ji budou ohledávat a fotit. Žárlil na patology, kteří ji budou pitvat. Toužil být tím, kdo ji upraví do rakve.

To bude pozdvižení! Minimálně stejné jako v dubnu, když ubodal tu Mařákovic holku. Byla v pátém měsíci, a to jí bylo teprve šestnáct! Děvka! Necudná coura jako všechny ostatní!

Vrah zahlédl v dálce na silnici několik postav, ale nevěnoval tomu pozornost. Nezajímalo ho, co je to za lidi. Stáli na kopci a nejspíš nebyli místní. Kdyby ano, nešli by po silnici, ale zkrátili by si cestu lesem. O tom, že míří do Třenova, nepochyboval. Kam jinam by šli? Tady dávají lišky dobrou noc a Třenov je jediné městečko široko daleko.

Škoda. Mohli to vzít zkratkou přes pole. To by byl gól, kdyby našli mrtvolu! Vrah se pobaveně zasmál. Déšť zesílil a on se dal do běhu. Je v dobré kondici, a když na to přijde, je schopný doběhnout až ke svému domu.

Anežka zatím ležela v obilí a déšť jí smýval líčidlo a krev. Šaty byly nacucané vodou a pod jejím tělem se vytvořila načervenalá kaluž.

Trvalo dva dny, než ji našli.

O dvacet let později

Luboš Vrána rozrazil dveře redakce a vtrhl do místnosti jako velká voda. Stačil mu jediný pohled, aby zjistil, že z jeho pěti redaktorů nemaká ani jeden. Dva si vyměňovali drby nad kávou, a i přes přísný zákaz kouření bafali jako o život. Mireček jako obvykle projížděl seznamky, Venca se pokoušel otevřít erotické stránky a jeho zástupce Oťas se marně snažil vyskočit z webu realitní agentury.

„Zdravím, šéfe. Zrovna píšu článek o bydlení,“ hlásil mu rychle a snaživě zvedl ruku na pozdrav.

Vrána pozvedl levé obočí a podíval se tak, jak to umí jen on. Napůl sarkasticky, napůl přísně.

„A já bych skoro řekl, že si hledáš nový byt,“ usadil ho a pak se zaměřil na sporťáka. „Venco, porno jsem nechal zablokovat, takže máš smůlu.“

Ti dva s kávou okamžitě shodili nohy se stolu a vyplivli cigarety do odpadkového koše. Pozapomněli na to, že v koši jsou jenom papíry, a proto byli velice překvapení, když začalo z nerezové nádoby doutnat.

„Kurňa!“ zaklel Mireček, a protože seděl nejblíže, dal se do hašení.

Oťas se vrhl ke koši, shodil pantofle a nohama v děravých podkolenkách sešlapával černající papíry. Venca se odtrhl od počítače a nenapadlo ho nic lepšího než vyběhnout na chodbu pro hasicí přístroj. Strhnul ho ze zdi a cestou do redakce si snažil vybavit, co jim říkali bezpečáci během povinného školení. Možná kdyby tam tenkrát nechrápal, tak by teď věděl, co a jak.

Vběhl do redakce a zjistil, že katastrofa byla zažehnána. Mireček svíral v ruce konvici na kávu a tvářil se provinile. Oťas si stahoval z nohy mokrou podkolenku a vrhal na něj vražedné pohledy.

„Vy jste paka,“ prohlásil a nechápavě potřásl hlavou.

„Porada! Všichni sem!“ ozvalo se z kanceláře šéfredaktora.

Přede dveřmi se zastavili a pokrytecky si dávali přednost. Oťas, jakožto zástupce šéfredaktora, se obětoval a vstoupil první. Vránova kancelář ani v nejmenším nepřipomínala chaos, který vládl vedle v redakci. Tady měla každá věc své místo a běda tomu, kdo se opovážil s něčím hnout. Tužky byly ořezané do špičky a srovnané podle velikosti. Na okně kvetly orchideje a v policích se vršily balíky starých novin. Všechny byly převázané motouzem a Vrána nutil uklízečku, aby je každý den přejížděla navlhčeným hadříkem. Pokud jste ho požádali o jakékoliv archivní číslo, okamžitě věděl, kam sáhnout. Vrána seděl za stolem v koženém křesle a nijak se neměl k tomu, aby redaktory pobídl, aby se posadili. Ti postávali u zdi a připadali si jako na popravě.

Šéfredaktor roztáhl rty do širokého úsměvu a vycenil na ně zuby.

Pro ně to bylo totéž, jako kdyby někdo zavelel: Tři, dva, jedna, pal!

„Tak, hoši, co dneska máte?“

Rozvaloval se za stolem jako paša a pobaveně sledoval své koktající stádečko. Bože, to je materiál! Novináři, a nejsou schopní se vymáčknout. Nemá říct na personálním, aby do všech inzerátů na pozice redaktorů připsali, že podmínkou jsou alespoň průměrné komunikační schopnosti?

Slova se ujal Oťas: „Mireček udělá otevírání obchodního centra. Dvě fotky, čtyři odstavce. Venca půjde na fotbal a já si vezmu na starost autogramiádu v Hlaváčkově knihkupectví. Na zítra nám přišla pozvánka na policejní tiskovku. Je to od osmi v hlavní budově, kterou mám po cestě, takže to vyřídím já. Zahradní centrum Janatka nás zve na otevírání pobočky a pak přišla pozvánka do Třenova. Klášter slaví devět set let a chystají se oslavy.“

Vrána promáčkl prsty, až mu zapraskaly klouby.

„Třenov?“ zeptal se se zájmem.

Bylo jim jasné, že ho to zaujme. Z třenovských oslav koukala parádní zašívárna s ubytováním, hostinou a bohatým programem. A kdo jiný by si to měl urvat pro sebe než šéfredaktor? Původně doufali, že se mu nebude chtít, protože je to daleko, ale když teď viděli jeho blažený výraz, pochopili, že do Třenova jede on.

Vrána na ně znovu vycenil zuby. Já vám dám, vy pacholci! Jako bych nevěděl, na co myslíte!

„Už jsem tam byl. Před dvaceti lety tam někdo vraždil ženské. Dodneška nezjistili kdo. Rád se tam podívám znovu.“

Oťas k němu popošel a položil mu na stůl ručně psanou pozvánku.

„Organizuje to město a místní klášter,“ neodpustil si jízlivou poznámku.

„Nejsem náročný a skromné oslavy mi vyhovují,“ prohlásil Vrána a jeho podřízení měli co dělat, aby zachovali vážnou tvář.

„Pak je tady ještě jedna módní přehlídka v Galerii a divadelní představení. Amatéři nacvičili Hamleta a výtěžek půjde do psího útulku Pacička.“

Vrána se ušklíbl a zabubnoval prsty do desky stolu.

„Ve školách finišují přípravy na nový školní rok, tak bychom mohli něco nafotit. Jedna škola má nový běžecký ovál, v jedné opravili kanalizaci a v dalších koupili nové lavice a židle. Ředitelka Hamáčková mi napsala, že dostali novou in… intertak… kterkat…“

Vrána protočil panenky.

„Interaktivní!“

„Jo, to je ono. Tak Hamáčková píše, že dostali tuhle tabuli a že za ni město zaplatilo skoro dvě stě tisíc. Podle mě to je tak na odstavec na dva. Plus fotka. Vyzvednu Béďu u panímámy a on zapózuje před tabulí. Sice chodí do školky, ale je docela vysoký, tak budeme předstírat, že je prvňák. Kdybyste chtěl, tak Hamáčková sežene nějakého učitele.“

„OK.“

Pak se o slovo přihlásil Venca a informoval je, co nového ve sportu. Vránu to nezajímalo, proto ho občas přerušil hlasitým zazíváním.

Redaktorům bylo kolegy líto, ale mlčeli. Vrána byl postrach a oni si to u něj nechtěli rozházet.

„Dobře. O krimi se nestarejte, tu si ošéfuju sám. Mám v plánu nějaké rozhovory a slíbil jsem jednu reportáž. Droběnka si u nás zaplatil inzerci, tak se očekává, že napíšeme o jeho ordinaci. Kdo se toho ujme?“

Nikomu se do toho nechtělo, takže se nakonec musel obětovat zástupce Oťas.

„Dobrá, hoši, porada je u konce. Já teď zavolám do Třenova, aby se mnou počítali. Vidím to tak na dva tři dny. V mé nepřítomnosti to tady má na starosti Oťas.“

Odkývali mu to a pak vypochodovali ze dveří.

Jolana si zrovna lakovala nehty, když se jí na stole rozdrnčel telefon. Mlaskla a vyměnila si znechucený pohled s kolegyní, se kterou sdílela kancelář. Ta vrátila lehký kabátek na věšák a sedla si zpátky za pracovní stůl.

„Za pět minut čtyři. Kdo zase otravuje?“

Jolana se nadechla, zvedla sluchátko a profesionálním hlasem odříkala: „Městský úřad Třenov. Odbor školství a kultury. U telefonu Jolana Šimková.“

Zatímco se volající vykecával, foukala si na růžové nehtíky. Její kolegyně povytáhla obočí a ona pusou naznačila: Novináři.

„Bude nám ctí, když nás navštívíte,“ oznámila bez zájmu muži na druhé straně.

Je zdvořilá a víc po ní nemůžou chtít. Těžko bude hýkat nadšením, když jí nějaký Vrána volá těsně před koncem pracovní doby! Mrkla na nástěnné hodiny. Za tři minuty padla, ale dědek si chce povídat. Prý ubytování! Copak je nějaká turistická informační kancelář?

„Bydlení jsme zajistili v klášteře. Sestra Antonela slíbila, že zástupci tisku dostanou nejlepší pokoje.“

Muž se chrčivě zasmál a ona si musela oddálit sluchátko od ucha.

„To není vtip. Klášter patří salesiánům a spravuje ho sestra Antonela. Můžu vás ujistit, že je velice schopná.“

Vrána jí cosi vysvětloval a ona automaticky kývala hlavou.

„To máte pravdu. Není hoteliérka a v pokojích není sociální zařízení ani internet. Ale mají tam společenské místnosti. V klášteře funguje chráněná dílna a centrum pro mládež a…“

Jolanina kolegyně významně poklepala na náramkové hodinky a natáhla se po kabátku. Přesně ve čtyři opustila kancelář.

„Ano, ano. Máme tu penzion, a když budete chtít, můžu vám tam zamluvit pokoj. Ale mohu-li vám radit, dejte přednost klášteru. Majitelka je sice milá a vstřícná, ale trochu upovídaná.“

Vrána zaklel a Jolana se pobaveně ušklíbla.

„Já věděla, že se domluvíme. Dobře. Napíšu si to. Luboš Vrána, šéfredaktor. Dobře, dobře. Na tři dny. Ano, ano. Sestra Antonela se postará o vaše pohodlí. Jistěže. Ano. To je samozřejmostí. Budeme se na vás těšit.“

Když zavěsila, pomyslela si, že nezná protivnějšího chlapa, než je tenhle šéfredaktor Vrána.

Božena Vránová byla o deset let starší než bratr. Vždycky se k němu chovala spíš jako matka než sestra, takže pro ni nebyl problém se k němu, potom co ji opustil manžel, nastěhovat. Luboš měl dvoupatrový dům, a protože byl starý mládenec, bylo tu dost místa pro oba.

Před pěti lety odešla do důchodu a od té doby žila jen pro bratra, slavného pana novináře. Ona pracovala celý život jako kuchařka, kdežto on to dotáhl na šéfredaktora krajské redakce celostátního deníku. Obávaný investigativní novinář Luboš Vrána, její malý bráška. Jeho jméno bylo ve světě žurnalistiky pojmem a ona na něj byla právem hrdá. Vždycky říkala, že z toho klučíka něco bude!

Byl chytrý, mazaný a měl přímo geniální paměť. Ne že by ve škole zrovna exceloval, ale z češtiny měl vždy za jedna a jeho slohy patřily k těm, které učitelé posílali do různých soutěží.

Božena vystoupala do prvního patra. Na starožitný stolek položila tác s jídlem a potom zaklepala. Bratr pracoval a ona si netroufala mu jen tak vtrhnout do pokoje.

„Volno!“

Otevřela si dveře a pak mu donesla tác až pod nos. „Udělala jsem lívance.“

„Čím jsem si to zasloužil?“

„Byl jsi celý den v práci, tak musíš být vyčerpaný a hladový. Pořádně se najez, ať máš sílu.“

Odložil stranou arch papíru, na který si něco zapisoval, a s chutí se pustil do jídla.

„To je dobrota,“ pomlaskával, zatímco ona stála vedle stolu a zjihle ho pozorovala.

„Abych nezapomněla, někdo ti volal. Řekla jsem, že pracuješ, tak ti zavolají znovu.“

„Oni?“ Vrána byl detailista a ve všem chtěl mít vždycky jasno.

„Nevím, jestli to byl muž, nebo žena. Volající huhňal, jako kdyby měl rýmu. Prý volají kvůli tvé návštěvě Třenova. Dala jsem jim číslo na mobil.“

„To bude někdo z úřadu nebo z kláštera,“ odtušil a bezstarostně se zakousl do dalšího lívance.

„Mluvili o tom v televizi. Klášter slaví výročí, tak chystají pouť.“

Něco zamumlal, ale protože měl plnou pusu, nebylo mu rozumět. Polkl a pak jí nabídl, aby jela s ním.

Božena spráskla ruce. „Ale ne! Co bych tam dělala? Já, stará osoba? Jsem ráda, když mě nebolí klouby. Poutě a podobné atrakce už pro mě nejsou.“

Nevyvracel jí to.

Když dojedl, sklidila špinavé nádobí a tác odnesla do kuchyně. Luboš se rozvalil v křesle. Panejo, to byla bašta. Škoda, že ji nemůže vzít s sebou, aby mu tam vařila. Ale snad to ty tři dny přežije.

Byl přecpaný a nechtělo se mu myslet, proto se rozhodl, že pro dnešek už bylo práce dost. Z jednoho šuplíku vyndal papírovou krabici a odvalil se s ní na pohovku. Krabice byla plná novinových výstřižků. Soukromě jí říkal Moje síň slávy. Články mapovaly jeho kariéru a nejstarší z nich spatřil světlo světa před třiceti lety.

Probíral se výstřižky a vzpomínal, jaké to bylo.

Vtom mu zazvonil telefon. Podíval se, kdo volá. Pevná linka, neznámé číslo.

„Ano? Luboš Vrána.“

Poslouchal a z jeho obličeje se pomalu vytrácela barva. Krabice mu sjela z kolen a výstřižky se rozlétly po podlaze.

Pevně stiskl volant a zaskřípal zuby. V rádiu zpívala Lucka Bílá, ale teď na ni neměl nejmenší náladu, proto rádio vypnul. Byl naštvaný a měl sto chutí někoho zmlátit.

Dotelefonoval, sbalil nejnutnější věci a vyřítil se z domu. Byl rudý vzteky a málem se ani nerozloučil se sestrou, která ho nechápavě sledovala. Mluvila na něj, dotírala, ale on ji ignoroval. Vyptávala se, ale řekl jí jen to, že z něj nikdo vola dělat nebude.

To tak! Pokud si někdo myslí, že ho zastraší anonymním telefonátem, tak to má dotyčný, nebo dotyčná smůlu! To je jak ve špionážním filmu. Nějaký hlas ho varuje před nebezpečím a zřejmě očekává, že poslechne. Nevěděl, kdo byl na druhém konci drátu, a bylo mu to jedno. Ať chlap, nebo ženská, tak dotyčný už brzy zjistí, že na něj výhrůžky neplatí!

Jakže to bylo? Nejezděte! Nejezděte do Třenova, nebo zemřete.

Takový nesmysl! Hlavou mu problesklo podezření, zda si z něj nedělají šoufky jeho podřízení. Jim to mohlo přijít vtipné a také by se mu trošku pomstili za to, že jim vyfoukl akci, na které se mohli zpít do němoty a přejíst do bezvědomí. Dneska už není problém změnit pomocí techniky hlas, nebo vzkaz stáhnout z internetu. Když na to přijde, zvládli by to všichni.

Přesto měl ale dojem, že ten hlas je skutečný. Reagoval na jeho nadýchnutí i ostré odseknutí. Ano, mohl jít na policii, ale co by jim řekl? Že si z něj někdo dělá legraci po telefonu? Měli by ho akorát za blázna. Už je slyšel: Jste novinář, takže byste měl být na podobné legrácky zvyklý. Tak proč ho to dneska tak naštvalo?

Možná proto, že to vzal vážně. Třenov. Jaká tajemství skrývá? Co nesmí vyplout na povrch?

Mohl si o sobě myslet, co chtěl, ale musel připustit, že jeho největší devizou je schopnost pátrat. Ne neprávem mu říkali Eso investigativní novinařiny. Bojí se někdo jeho pověsti? Bojí se toho, co by mohl zjistit? Protože on je jako pitbul. Zavětří, zakousne se a nepustí.

Nebyl tam dvacet let, tak čeho se záhadný volající bojí?

Anebo to souvisí s brutálními vraždami, o kterých tenkrát psal?

Odbočil z hlavní silnice a pokračoval po úzké asfaltce vedoucí přímo do městečka. Obklopovaly ho hluboké lesy, ale on neměl čas ani náladu na obdivování přírody. Jindy by možná vystoupil a šel se projít v naději, že najde pár hříbků nebo klouzků, ale dnes spěchal. Cha, ti se budou divit, až přijede! O dva dny dřív, ale to je jejich problém.

Sjel z kopce a bez zájmu pohlédl na lány zlatavého obilí. Tady před dvaceti lety našli poslední mrtvou. Anežku. Předtím to byla Lucka Mařáková. Tu vrah ubodal k smrti a pak vhodil do rybníka. Před ní to byla Linda Kristiánová. Na tu si počíhal v lese. Před nimi byly ještě tři další. Šest brutálních vražd během dvou let. A pak konec.

Umřel? Odstěhoval se? Přesunul se jinam? Dal si se zabíjením pokoj?

Zvláštní, že o vrahovi přemýšlí jako o muži. A přitom ani jedna z dívek nebyla znásilněná. Proč si vlastně všichni mysleli, že vraždí muž?

Náhle mu před auto vběhla srnka. Strhnul volant. Zaklel a měl co dělat, aby se udržel na silnici. Pěkně mi to začíná, jen co je pravda, zavrčel, když zažehnal katastrofu, a pokračoval v jízdě.

Za těch dvacet let se tu mnohé změnilo. Za městem vyrostly nové vily, v centru Třenova naopak domů ubylo a venkovní koupaliště sloužilo jen jako připomínka lepších časů. Časů, kdy se nepodnikaly celodenní výlety do měst s nákupními centry a luxusními plaveckými bazény. Voda z potoka a jedna oprýskaná skluzavka nemohly konkurovat tobogánům a vířivkám.

Zaparkoval před prosklenou výlohou plnou knížek a map. Knihkupectví a antikvariát, přečetl si nad dveřmi. Majitel Dominik Procházka. Tak schválně, jestli si na něj staroch pamatuje! Přes silnici od místního kostelíka přiběhl šedobílý oříšek a počůral mu zadní kolo. Vrána nad tím mávl rukou. Tady je v Třenově a všechno tu má svá vlastní pravidla. Čas se líně vleče, místní se chovají jako typičtí vesničané a žijí si tak trochu pro sebe.

Při vstupu mu zacinkal nad hlavou zvoneček. Musel se pousmát. Tady jsou vážně sto let za opicemi.

Za pultem seděl sám pan majitel a on měl náhle pocit, že se vrátil v čase. Jasně, hlava je o něco olysanější a přibylo mu vrásek, ale jinak se Procházka nijak nezměnil. Vrána měl dokonce pocit, že má na sobě stejné oblečení jako v den, kdy ho viděl naposledy. Šedý oblek prožraný moly, na rukou pletené návleky a dlaně plné inkoustových skvrn. Procházka byl rarita, pozůstatek jiné epochy, ale k Třenovu neodmyslitelně patřil už proto, že byl jeho kronikářem.

S ním tu byla žena, která už na první pohled prohrála závod s časem. Tipoval ji na svou vrstevnici, něco kolem padesáti let. Byla štíhlá, ale nedokázala zakrýt ochablé svaly a svraštělou kůži na pažích. Hezky opálená, jenže to zvýrazňovalo vrásky v obličeji. Hlavu měla obarvenou na nejsvětlejší blond, ale i to jí kupodivu přidávalo léta. Vlasy si zapletla do rozverných cůpků a nasoukala se do diblíkovských šatů nad kolena. Celkový dojem byl směšný.

Žena si ho prohlédla a pak vyhrkla: „Ale to je přece Luboš Vrána! Slavný novinář Vrána! No ne! Přijel jste na slavnost?“

A už se k němu hrnula a třásla mu pravicí.

„Vy si na mě nepamatujete? Ne? Já jsem přece Libuše Blažková. Tenkrát jsem pracovala jako účetní, ale dneska podnikám. Mám malý penzion hned za rohem.“

Blažková? Blažková?

Ani se nedivil, že ji nepoznal. Tehdy měla tmavé vlasy, nadváhu a oblékala se úměrně svému věku. Docela by ho zajímalo, jak moc se za ty roky změnil on sám.

„Budete bydlet v klášteře, nebo vám můžu nabídnout své služby?“

Zaznělo to trochu dvojsmyslně, proto byl nakonec rád, že s ním počítají jeptišky.

„Novinářům nabídli pokoje v klášteře,“ vysvětlil jí.

„Takže jste tady pracovně?“ vyzvídala a nespouštěla z něj oči. „Už jsem se lekla, že jste přijel kvůli našemu Arnoštovi.“

„Libuše?“ napomenul ji Procházka přísně a ona na chvíli zmlkla.

Vrána pokrčil rameny.

„Vůbec netuším, kdo je Arnošt. A docela mě překvapilo i to, že v klášteře jsou usazené jeptišky. O sestře Antonele jsem nikdy neslyšel.“

Dominik Procházka byl nyní ve svém živlu. Historie, to je něco pro něj! A tak začal sáhodlouze popisovat dějiny kláštera. Luboš umíral nudou, ale neodvažoval se ho přerušit. Libuše se ušklíbla a začala si prohlížet stojany s vystavenými knihami.

„Po válce patřil ještě nějakou dobu salesiánkám, ale pak ho komunisti přenechali cisterciákům. Ti o něj pečovali až do revoluce. Pak se několik let vedly spory o to, komu bude vrácen. Někdy v té době jste tady byl. Soudy rozhodly, že klášter připadne ženskému řádu, ale cisterciáni se nevzdávají svého nároku. Sám víte, jak je to s církevním majetkem těžké. Teď klášter obývá hrstka sester, protože nejsou peníze na to, aby fungoval tak, jak by si to řád představoval. Mají nějaké dotace, sponzory, ale celkově je to bída. V klášteře je proto galerie a město jim dotuje knihovnu a centrum pro mládež. Pořádají prohlídky, organizují kulturní akce, ale stačí jim to sotva na provoz.“

„Aha. Takže jsou tam řádové sestry a klášter řídí sestra Antonela, rozumím-li tomu správně.“

Teď byla ve svém živlu drbna Blažková. Odložila knížku, kterou si bez zájmu prohlížela, a přispěchala se svou troškou do mlýna.

„Sice nosí ty svoje pláště a závoje, ale není to klasický klášter. Prostě nefunguje tak, jako fungoval kdysi, kdy byl plný jeptišek nebo mnichů. Sestra Antonela je docela fajn ženská a má pokrokové názory. Je jí něco přes čtyřicet. O něco starší je sestra Karmela. Ale ta je tak trochu…“

Libuše se na chvíli octla v rozpacích, jak to nejlépe popsat.

Zaťukala si na čelo a řekla: „Je trochu prdlá. V hlavě to nemá v pořádku, ale jinak je strašně pracovitá, to se jí musí nechat. Všechna čest jejím jídlům a koláčkům. S úklidem jim samozřejmě pomáhají uklízečky, ale co zvládne, to dělá sama. O zahradu se staral Arnošt, ale ten záhadně zmizel. Povídalo se, že…“

Proud řeči přerušilo významné „Ehm, ehm,“ z místa, kde seděl Procházka.

„Jo, já vím, že nemám šířit klepy. O zahradu se teď stará Honzík. To je fajn kluk, ale ten je taky trochu… no, prostě… je praštěný stejně jako Karmela. Asi před devatenácti lety ho jako mimino někdo odložil v kostele. Byl zabalený do zavinovačky, ale neměl u sebe nic, co by prozradilo jeho totožnost. Ujaly se ho sestry a daly mu jméno Jan. Prý podle nějakého svatého či co. Normálně by ho poslaly do školy a pak by mu našly práci, ale brzy se ukázalo, že je… no, že mu šplouchá na maják.“

Vrána měl co dělat, aby se nesmál. Procházka obracel oči v sloup a odmítavě kroutil hlavou. Libuše mlela jako kafemlejnek, a aby ji Procházka nerušil, otočila se k němu zády.

„Každopádně Honzík je naprosto neškodný. Běhá po zahradě, občas s něčím pomůže, ale většinou se jen tak poflakuje a zpívá si. Pozor si ale dejte na bratra Luciána a bratra Johana.“

Novinář se zarazil.

„Oni tam nežijí,“ vysvětlil mu Procházka a vrhl na Libuši nesouhlasný pohled. „Když něco vysvětluješ, tak pořádně, ženská zatrolená! Oni jsou tam na návštěvě. Oficiálně přijeli na oslavy jako zástupci cisterciáckého řádu…“

Libuše mu skočila do řeči: „Ale všichni víme, že chtějí klášter zpátky! Bratr Johan možná ne, ale Lucián je děsně ambiciózní. Je mladý, vystudoval filozofii a teologii a už se nejspíš vidí jako budoucí kardinál, ne-li hůř. Na toho si dejte pozor!“

Z jejího „ne-li hůř než kardinál“ usoudil, že její vztah k víře je spíše vlažný.

„Zapomnělas na knihovnici a vychovatelku,“ připomněl Procházka.

Libuše se plácla do čela. „No jo, vlastně! Knihovnice tam možná bude, ale spíš bych řekla, že ne. Je těhotná a každou chvíli se jí to má narodit. O jejím nástupci se ještě definitivně nerozhodlo, ale vypadá to na Karolínu.“

Luboš si pomyslel, že by to chtělo nějaké vysvětlivky. On by dal do článku závorky, ale Libuše se s nějakým vysvětlováním nemínila zdržovat.

„Karolína Potůčková sem jezdí na dovolenou. Momentálně je nezaměstnaná, proto jí sestra Antonela nabídla práci knihovnice,“ vysvětlil Procházka.

Libuše zatřepala rukou. „Mlč! Karolína je bezvadná holka. Jezdí sem na dovolenou už hezkých pár let. Ten nápad s knihovnou byl vlastně můj. Napadlo mě, že by bylo prima mít ji tu nastálo. Rozhodně je mi stokrát milejší než vychovatelka. Ta má frňák nahoru a chová se k nám, jako kdyby se nás štítila. Ale všimla jsem si, že pálí za naším profesůrkem. Tomáš Berger učí na gymnáziu v sousedním městě a až na plat je slušná partie. Osmatřicetiletý, rozvedený a bezdětný. Představte si, že té osobě je minimálně pětačtyřicet!“

„Ta osoba se jmenuje Anna Linhartová,“ rýpl si do ní Procházka, který už začínal mít jejích řečí plné zuby. Konečně někdo, s kým si mohl fundovaně popovídat o městě a klášteře, ale ta ženská bláznivá ho nepustí ke slovu a pořád mele o svých sousedech! K jeho nezměrnému zklamání dal Vrána najevo, že je na odchodu.

„Nekoupíte si nějakou knížku? Máme nové brožurky přímo o klášteře. Je v nich spousta fotek a stojí jen třicet korun. Evropská unie nám přispěla na vydání. Je to kvůli oslavám.“