Jana Klimečková

PŘEZRÁLÉ MORUŠE

Vydala moravská Bastei moBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Klimečková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6672-2

Prolog

Hrdinka předkládané knihy se narodila ve dvacátém století, ve století, které přineslo lidstvu dvě nejhorší války v dějinách. Příslušníci její „šťastné generace“ už hrůzy válek nepoznali, vyrůstali v míru, ale jejich dědové, kteří bojovali na frontách první světové války, jim o bojích na Rusi a na Piavě vyprávěli. Jejich rodiče, kteří prošli nacistickými věznicemi a koncentračními tábory války druhé, jim však o hrůzách, které prožili, nikdy vyprávět nechtěli. Přesto obě tyto války, spolu s poválečným uspořádáním světa po jaltské konferenci, ovlivňovaly osudy oné poválečné „šťastné generace“ po většinu života. Komunistický puč v roce osmačtyřicátém ještě nechápali, ale o to intenzivněji vnímali padesátá léta, kdy jim uvázali rudé šátky a vštěpovali lásku ke komunistické straně a Sovětskému svazu. Byla to doba, kdy to mnohé z nich učili nejen ve školních lavicích, ale i v rodině a oni všemu věřili a na svůj pionýrský šátek byli dokonce hrdí. Ti zvídavější však, jak rozum brali, postupně opouštěli pravdy, které jim v dětství předkládali, a začínali se dívat na svět vlastníma očima. Přesto byli i takoví, kteří v tomto ideologickém bludu setrvali až do šedesátého osmého. Pak už ona „šťastná generace“ ztratila nadobro veškeré iluze, pak už jí nezbylo nic, čemu by mohla alespoň trochu věřit. Ty tam byly ideály jejich dětství s rudými šátky, jejich mládí v modrých svazáckých košilích, doba, kdy procítěně recitovali pokrokové verše a zpívali budovatelské písně. Ztráta iluzí byla krutá, ale horší doba nastala, když všechno kolem pokryla neproniknutelná šeď období normalizace sedmdesátých let. Někteří to nezvládli a emigrovali, většina se však rozhodla zůstat a nést svůj úděl. Učili se přežívat v nových podmínkách, dál chodili do fabrik, do úřadů, pokud jim strana dovolila, vzdělávali se, navazovali přátelství, zamilovávali se a uzavírali manželství, rodily se jim děti, spláceli dluhy na byt, na auto, stáli fronty před obchody, vyprávěli si vtipy o straně a vládě a závistivě pohlíželi směrem na Západ. Mnozí sklonili hlavu a vstupovali do obrozené komunistické strany, jejíž ideály dávno nectili, ale měli rodiny, děti, chtěli vykonávat práci, kterou měli rádi, a bez stranické legitimace to nešlo. Našli se i takoví, kteří pro vlastní prospěch kádrovali ostatní, rozhodovali, kdo smí na střední školu, na univerzitu. I konfidenty Státní bezpečnosti se někteří stali, donášeli na své sousedy, přátele. Absurditu systému si ale uvědomovala drtivá většina, dokonce i ti se stranickými knížkami, a všichni dohromady nepřestávali doufat, snad jednou… Pak se stal ten zázrak, přišel listopad roku devětaosmdesátého. „Šťastná generace“ procitla, fandila studentům, zvonila klíči na náměstích, při tónech Modlitby pro Martu slzela dojetím a zvedala ruce s prsty do V. 

Rovněž hlavní hrdinka knihy, jako příslušnice oné „šťastné generace“, prošla podobným vývojem, a když Vladislavským sálem kráčel nově zvolený prezident Václav Havel, i ona uvěřila, že období temna skončilo.

Ale život šel dál. „Šťastnou poválečnou generaci“, která na rozdíl od svých rodičů a prarodičů neprožila válku, čekaly další radosti a zklamání…

Osoby a události líčené v této knize jsou smyšlené, a pokud připomenou někomu osoby a události, které znal, jedná se o podobnost čistě náhodnou.

I. TĚŽKÉ ZAČÁTKY

Skličujícím dojmem na ni zapůsobila už samotná vrátnice. Vstup jak do kobky a po stěnách řady polic s čísly píchaček. Tak tudy projde každé ráno ta tisícovka pracovníků zbrojovky? Sáhnou po své píchačce, zasunou ji do hodin, cvaknou klikou a pokračují do některé z těch smutných šedivých hal. Kolem téhle fabriky jezdila vlakem po čtyři roky a z náspu vídala ty nepřitažlivé dlouhé baráky, ale nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že zrovna tady bude jednou přešlapovat na vrátnici a pokorně čekat, až jí přidělí pracovní stůl někde v zatuchlé kanceláři. Ale jakou práci by chtěla dělat? Co si představovala celé ty roky, kdy otevírala učebnice účetnictví, plánování, statistiky, hospodářských počtů? Nejspíš nic, proč myslet na budoucnost? Vždyť přítomnost byla tak zajímavá, tak vzrušující. Zamilovávala se a odmilovávala, fintila se a řešila s kamarádkami svoje i jejich holčičí problémy. Ale čas se nezastavil, najednou je po maturitě a ona tu teď stojí a čeká. No, někde začít musí, a kdyby jí to tu matka nezařídila, musela by zase dojíždět a toho si už užila až až. Hodiny čekání na nádražích při zpoždění vlaků, v zimě promrzlé vagony, v létě rozpálené přeplněné chodbičky, kde stávali namačkaní jak sardinky. Dojíždění zavrhla a už před maturitou se na místo poptávala ve všech místních podnicích. Všude jí řekli, do kanceláří neberou a v nejbližší době brát nebudou. Máma se ale vyzná. Došla za politrukem, zástupcem náčelníka zbrojovky, podplukovníkem Vozábem, a oslnila ho nejen dokonalým třídním původem a uvědomělostí celé své rodiny, ale vybalila na něj i veškeré výhody, které čekají jeho manželku, a tudíž i celou jejich rodinku, když pro její dceru Evu zajistí místo právě zde. Manžel je přece vedoucím největších potravin ve městě, soudruh to jistě zná, je to krám vedle parku a ona tam dělá zástupce vedoucího. S jeho paní se už poznaly, také k nim chodí nakupovat, ale od teďka může přijít i zadem, přes průjezd, a bude mít cokoliv a bez fronty. Dietní párky dostávají dvakrát týdně, před Vánoci kakao, čokoládu na vaření, buráky a pomeranče, první rané brambory, čočku… Její muž, Evin otec, je od čtyřicátého pátého, hned jak se vrátil z německého kriminálu, členem komunistické strany, teď zrovna ho zvolili i předsedou podnikového výboru ROH a také ve fotbalovém oddíle Jiskra má funkci. I Evičku tak vychovali, je uvědomělá, pracuje ve Svazu mládeže, miluje Sovětský svaz, a jen co dovrší osmnáct let, chce též vstoupit do strany. Místo pro Evu bylo, a okamžitě. Ani se nestačila po maturitě rozkoukat a do týdne jí vzkázali, aby nastoupila právě do té samé zbrojovky, která se ještě před měsícem jevila jako nedobytná pevnost.

Teď tady stojí a rozhlíží se. Stříbrný váleček na zelené uprášené zdi, plakát s kombajnem a nápisem „Ani zrno nazmar“ připomíná, že na venkově začínají žně. Ale proč je to tady? Vždyť tady opravují jen vojenská auta. Nade dveřmi do dvora nápadně rudé heslo: SE SOVĚTSKÝM SVAZEM NA VĚČNÉ ČASY A NIKDY JINAK. To je teď i můj ortel, den co den, možná na věčné časy a nikdy jinak, budu procházet touhle začouzenou špeluňkou a trpět. Muž, který pro ni konečně přišel, se představil jako hlavní účetní Ďoubal. Stáří asi pětatřicet, což se jí, ani ne osmnáctileté, jevilo jako věk téměř kmetský, nicméně vypadal sympaticky. Vedl ji továrním dvorem a náhle stáli před šedou jednoposchoďovou budovou s omšelou VII nad vchodem. Betonový chodník byl hustě pokryt černými fleky velikými jako dlaň, černé plody podobné ostružinám byly napadané i v trávníku po obou stranách cesty. Zvedla hlavu a podívala se do korun stromů. Hlavní účetní to zaznamenal a byl zřejmě rád, že může prolomit rozpačité mlčení. Vysvětlil, že to jsou přezrálé moruše, jsou nasládlé, mdlé, bez chuti. Ty stromy sem nasázeli někdy ve dvacátém, když fabrika vznikla, přežily první republiku, Hitlera a rostou tu dál a začátkem léta vždycky padají. Když před sedmičkou padají moruše, všichni se už těší na celozávodní dovolenou. Pamětníci říkají, až pokácejí moruše, zanikne i fabrika. Ale kdo by je kácel? Je z nich sice svinčík, ale aspoň je tady něco zeleného.

Tak moruše? Tohle že jsou plody moruše? Podle Ovidiových Proměn mají mít barvu rudou, barvu krve dvou milenců, kteří se pod moruší zapíchli, jejich krev vystříkla do koruny morušovníku a navždy obarvila jeho plody. Už otevírala pusu, aby ten plochý účetnický mozek poučila o dávné tragédii nešťastné lásky, ale stáli před vchodem do budovy. Obrovské zrcadlo za dveřmi ji příjemně překvapilo, měla ráda zrcadla, ráda se v nich zhlížela.

„Jaké tu máte zrcadlo, tak veliké,“ uniklo jí obdivně. Ďoubal poznamenal, že ho sem dali za Hitlera. Němečtí důstojníci, než přišli k veliteli, který sídlil v prvém poschodí, si před ním kontrolovali uniformu. Velitel byl pedant, co bylo německé, muselo být dokonalé. Došli ke dveřím s nápisem „Všeobecná účtárna“. Obdélníková místnost s vysokým oknem, ve středu čtyři pracovní stoly, pátý doplňoval sestavu s židlí zády ke dveřím. Skříně, kartotéky a u zdi stolek s psacím strojem. Pět úřednic po ní zvědavě až nepřátelsky přejíždělo očima. Ďoubal ji představil, dámy s kamennými výrazy neochotně vstávaly, podávaly jí ruku a huhlaly svoje jméno.

„Slečna ale nemá kde sedět,“ pronesla s jistou dávkou škodolibosti ta u okna. No jo, kam s ní? Jediná prázdná židle byla ta u stolku s psacím strojem. Ďoubal si ale věděl rady, vysadil psací stroj na kartotéku, slečna bude sedět zatím tady a za pár dní, až si začnou ostatní vybírat dovolené, se posadí ke stolu, který bude momentálně volný, a v říjnu, až Jana půjde na mateřskou, zaujme její místo natrvalo. Tak až v říjnu? Opravdová práce pro ni bude až v říjnu! Proč ale musela nastoupit už dnes? Mohla mít přece prázdniny, poslední prázdniny, jako je mají všechny holky z její třídy. Ach, ta máma! Naslibovala politrukovi hory doly a on, aby mohl pro svou mlsnou důstojnickou hubu čerpat proviantní výhody, nahnal ji sem už teď a ona tu bude trpět celé léto mezi ženskými, kterým je, už podle jejich prvních reakcí, hrozně nesympatická. Hlavní účetní se odpoklonkoval a vedoucí účtárny, paní Slámová, něco přes třicet, štíhlá, černovlasá, ji začala zpovídat. Co je na ekonomické škole učili? Z čeho maturovala? Jak ji bavilo účetnictví? Proč se rozhodla právě pro zbrojovku a proč nastoupila už teď, vždyť je to teprve týden, co skončil školní rok. Mohla si přece užít poslední prázdniny, takhle nemá ani nárok na dovolenou. Nemohla přiznat, že ji to také štve, nemohla přiznat, že je tady z protekce, že z ní matka udělala oddanou svazačku, milovnici Sovětského svazu a komunistické strany. Rozpačitě vysvětlovala, že se jí nechtělo dojíždět, poptávala se po nějakém zaměstnání, i její matka se poptávala, pak z kádrového vzkázali, ať hned nastoupí, tak poslechla, bála se, aby o místo nepřišla. Slámová vyzvala ostatní, aby slečně ukázaly, co dělají. Hana, ta od okna, která při jejím vstupu jedovatě upozornila, že tam pro ni není ani židle, otevřela skříň se šanony došlých faktur a ukázala deníky, kam faktury zapisuje, blondýna, kterou oslovovaly Věro, jí dala k nahlédnutí bankovní výpisy a důležitě vysvětlovala, jak se provádí předkontace a úhrady, Lidka, kterou tak trochu znala od vidění, vytáhla dřevěné šuple s řadami kartiček základních prostředků, u kterých vypočítává odpisy. Po celou dobu, co ji důležitě zasvěcovaly do svých každodenních povinností, se žádná z nich ani neusmála, ani nezalaškovala, byly komisní a odměřené. Nakonec zůstala Jana, ta vede deníky faktur vydaných, což teď budou dělat společně a pak za to bude zodpovědná Eva. Jana se nezapomněla pochlubit, že ona se sem po mateřské nevrátí, její muž je doktor, dostane byt v Hradci a ona se odstěhuje za ním.

Nebylo ani pět minut, aby někdo neotevřel dveře. Přicházeli z ostatních kanceláří, něco přinášeli, odnášeli, skoro všichni si mezi sebou tykali, tvářili se důležitě a bez rozdílu si Evu nestydatě prohlíželi. Z jejich pohledů cítila jak zvědavost, tak nepřátelství, ostatně už doma ji připravili na to, že tu nebude zrovna vítaná. V kancelářích prý sedí plno ženských, které nemají žádné vzdělání, dostaly se sem z protekce a teď se klepou o své židle, co kdyby přišel někdo, kdo má o nějakou tu třídu víc? A jako by jim četla myšlenky.

Tak to je ta nová, protekční parchant, dohodil ji sem sám politruk a to už samo o sobě znamená nebezpečí. Ale nejhorší je, že má maturitu, tu v účtárnách nemá nikdo, leda tak dvouletou obchodní, většina ani to ne, a teď si přijde takový namyšlený spratek, ještě ani osmnáct mu není a bude je ohrožovat? No, však se postarají, aby z ní udělali úplného blba, a to hodně brzo. Na její malý stoleček jí dali nějaké faktury a výpisy z banky, aby neseděla jen tak a něco si aspoň prohlížela, na nejasnosti se měla zeptat. Po chvíli se silně nudila, ptát se nebylo na co, několikrát odešla na WC, pak si šla koupit do kantýny svačinu. Kdykoliv se vracela a teď už bez klepání otevřela dveře, dámy zmlkly uprostřed věty. Nejspíš je překvapila, právě když ji pomlouvaly.

A náhle ucítila to něco zvláštního, jakési hnutí mysli, něco, co jí pomáhalo překonávat překážky. Nikdy se ničeho nezačala bát, nikdy nefňukala, nikdy nedopustila, aby ji někdo litoval, vždycky se v ní zrodil ten zvláštní pocit odvahy, bojovnosti a nadšení, který jí dal křídla, a ona se díky tomu dokázala přes všechno přenést. Později to začala nazývat gen mutant. Ten se ujímal vlády, když bylo nejhůř, když nevěděla kudy kam. Ve chvílích, kdy by to všichni ostatní vzdali, ona, díky mutantovi, nikoliv. Gen mutant zamával bičem nad ostatními ustrašenými a zmatenými geny a donutil je, aby se vzepřely nepřízni osudu.

Najednou ji začala ta situace bavit. Však já vám ukážu, vy jedovaté nány, já se jen tak nedám. Co na tom, že mě sem dostal politruk? Co na tom, že se bojíte o svá místa? Maturovala jsem s vyznamenáním, účetnictví mě bavilo, nejlepší z celé třídy jsem byla, za mne blbečka jen tak neuděláte. Pro tentokrát se ovšem mýlila.

Jana, kterou měla vystřídat, se přece jen snažila být k ní milejší. Konec konců jí Eva vadit nemusí, bude rodit a pak se odstěhuje. První pracovní den byla ona jediná, kdo Evě ukázal přívětivější tvář. Nabídla jí, když dostane chuť na jabka ječnišťata, aby si otevřela její žrací šuple, to je to druhé zleva, a vybrala si jabko, které ještě nezačalo hnít. Mají je na dvou stromech, spadlá dávají kravám, ty už to ani nechtějí. Sama je chroupala po celou pracovní dobu a jadérka odplivovala do odpadkového koše. Tam se většinou nestrefila a Hanka od okna nadávala, že to prská až na ni. Nabídka ječnišťat, která jejich krávy nežerou, byla první lidsky teplejší gesto, které Eva zaznamenala na svém prvém pracovišti. Po obědě do kanceláře vrazil hlavní účetní, a když viděl, že dámy popíjejí poobědovou kávičku, naoko se rozzlobil a vyčetl jim, že ho nepozvaly. Voda na vařiči ještě bublala, kafe mu Hanka slila, cigaretu si zapálil sám. S přivřenýma očima vypouštěl kouř, zamyšleně míchal kafe, když se najednou obrátil na Evu. Volali z kádrového, slečna by si tam měla zítra ráno dojít, dostane píchačku a musí podepsat mlčenlivost, to tady musí každý kvůli vojenskému tajemství. Nesmí se před nikým z venku mluvit o výrobě, o počtu zaměstnanců a tak. Ostatní se rozesmály. Jakápak mlčenlivost! To, že se tu opravují vejtřasky, přece ví celé město.

„Vojenské tajemství je holt tajemství, slečna to podepsat musí, všichni jsme to svého času museli podepsat,“ doplnila přísně Slámová.

A Hanka, která byla zatím nejjízlivější ze všech, ji z ničeho nic, možná přátelsky, ale spíš aby do ní mohla opět zarýt, upozornila, že na kádrovém se musí zdravit jen „čest práci“, žádné „dobrý den“, a oslovovat pouze „soudružko, soudruhu“. Vypustit tam z huby „paní“ nebo „pane“, to se rovná téměř sebevraždě. Pak se pro jistotu vrátila ke svému jedovatému tónu a dodala, že takové samozřejmosti, jako zdravení a oslovování mezi soudruhy, Evu přece nemusí nikdo učit, je přece uvědomělá funkcionářka Svazu mládeže, politrukova kámoška. Jestli to bylo míněno víc ironicky, nebo jako opravdu přátelská rada, o tom v té chvíli Eva neuvažovala, pro ni to byla perfektní nahrávka na smeč.

„Vašeho politruka ani neznám a funkcionářka? No, ve Svazu mládeže jsem byla, tam jsme museli být všichni, ředitel školy chtěl mít stoprocentní organizovanost. A jednou jsem měla i funkci. To mě ve třeťáku zvolili pokladní třídy. Vybírala jsem na známky, jednu korunu měsíčně od každého člena. Nevím, jak se to mohlo stát, ale na konci roku, když mi přišli z revizní komise udělat inventuru, chybělo 97,50. Takové manko nikdy předtím v žádné třídě nezaznamenali. Naštěstí táta z obchodu ví, jak snadno se přijde k maňasu, ty peníze mi tajně, aby máma nevěděla, dal. Ta by totiž vyváděla jak lítice. Jednou jsem ztratila šest korun, co mi dala na sešity, a ječela na mě celý večer. Další volební období mě už na tu funkci nenavrhli, poznali, že nemám talent. Ale na konci čtvrťáku, to jsem zapracovala za celou třídu. Měli jsme ve třídě takové dvě šprtky, byly členkami celoškolského svazáckého výboru, nikdo je neměl rád. Tam se rozhodlo, že budeme maturovat ve svazáckých košilích. Zuřili jsme, ale vypadalo to, že nebude úniku, protože i ředitel se tou myšlenkou nadchnul. Na sloh jsem byla vždycky dobrá, tak jsem napsala něco jako poníženou supliku, vysvětlila jsem, že by to bylo necitlivé vůči našim rodičům, kteří si po delší dobu utrhují od úst, aby nám pořídili slavnostní oděv pro tak významnou životní událost, jakou je zkouška dospělosti, a my bychom teď jejich úsilí zašlapali do prachu? Svazácký kroj milujeme, nesmírně si ho vážíme, a kdybychom byli jen tušili, že by bylo možné maturovat v modré košili, jistě bychom to uvítali, nicméně nyní nemůžeme zklamat naše rodiče. Kromě těch dvou se pod to podepsala celá třída. A také jsme zmákli několik normálních kantorů, aby se u řídi přimluvili, a slavili jsme úspěch, maturity ve svazáckém se nekonaly. Ten dopis mám schovaný na památku, jedno oko nad ním nezůstane suché.“ Všichni překvapeně poslouchali, dokonce i hlavní účetní zapomněl usrkávat kafe a oči z ní nespouštěl. Když skončila, bylo chvíli ticho, pak zase promluvila Hanka.

„Tak vidíte, a my mysleli, jaká jste uvědomělá. Ale kde se potom vzaly všechny ty řeči? Vypadá to, že je úplně normální, že jo?“ to už se obrátila na ostatní a v hlase měla údiv. Eva rozpačitě pokrčila rameny, nemohla přece přiznat, že matka z ní udělala komunistickou hvězdu jen proto, aby už nemusela dojíždět.

Ve 14.30 zazněla siréna a z vrátnice se valil proud tisícovky pracujících zbrojovky, se kterým se po sto metrech sléval mnohem mohutnější, dvoutisícihlavý proud tesláků a postupně se rozléval do několika stran. Řady stojanů na jízdní kola během několika minut připomínaly česna včelích úlů, na protější straně silnice zastavovaly další a další autobusy a v nich mizely houfy těch, kteří se už nemohli dočkat, až je na návsích okolních vesnic autobusy vyplivnou a oni půjdou dřít na své záhumenky, zahrady, do domácích dílniček a na stavby svých dvougeneračních vil. Řada z nich si beztak chodí do fabrik jen odpočinout a hlavní směna je čeká teprve doma na svém. Široká řeka, nepatrně ztenčená o kolaře a dojíždějící, se valila dál směrem k nedalekému nádraží, tam se oddělovaly další hloučky, ty nasávala nádražní budova, aby je druhou stranou vychrlila na peróny k dělnickým vlakům, které je přepraví do vsí podél trati. Pořád ještě dosti široký proud, který unášel i Evu, směřoval do centra města. Ženské většinou spěchaly, co kdyby v obchodech vyložili na pulty nějaké nedostatkové zboží, když budou první ve frontě, mají naději, že se na ně dostane. U papírnictví už stála fronta na toaleťák, u masny se také lidé srocovali a přes výlohu nahlíželi dovnitř. Vypadá to, že by mohli zavěsit na háky nějakou tu flaksu. Někdy dají něco do prodeje už začátkem týdne, nečekají s tím až na pátek a sobotu. A co takhle tyčka suchého salámu? Je před dovolenými, salám turisťák se může vzít i k vodě a na stanování, nezezelená hned jako měkouš. Před galanterií se řadil další zástup a ženské se hádaly, která přišla dřív. Dneska by měli dostat pletací příze. To bych také potřebovala, blesklo Evě hlavou, ale než bych přišla na řadu, beztak by už nic neměli. Matka tu má ale známou, občas jí něco nechá pod pultem, umluvím ji, dojde za ní a příze bude i bez fronty. Konečně stála před jejich domem. Chtěla nepozorovaně, za zády stojících zákazníků, proběhnout krámem, jak to dělala vždy, když potřebovala uniknout matčiným všetečným otázkám, navíc pronášeným na celý krám. Už se zdálo, že se pro prodavačky za pultem i pro těch několik zákazníků před ním stala neviditelnou, když ji přece jen zmerčila matka a přes hlavy zákazníků zahlaholila:

„Tak co, jaké to tam bylo?“ a všem kolem, na celý krám se chlubila, že jejich Evička byla dnes prvně v práci. Vzali ji do zbrojovky, do kanceláře, má po maturitě. Marie, která tu prodávala od školy a za ta léta byla něco jako člen rodiny, houkla, aby neutíkala, ona si to chce také poslechnout. Lidé u pultu se na ni otáčeli a ona cítila, jak rudne. Bože, tak takhle na mě pokřikovaly vždycky, když jsem šla domů ze školy, na celý krám, a ono to snad neskončí nikdy. Prosmekla se a přes dva schody to brala do kuchyně. Po chvíli vrazila do dveří matka:

„Tak co, co ti říkali? Dole v krámě je plno lidí, ale nechala jsem tam holky samotný, nemůžu to už vydržet. A s kterou sedíš v kanceláři? Ukázala jsi jim vysvědčení? Nemáš se za co stydět, máš přece vyznamenání.“ Oči jí svítily nedočkavostí.

„Ale mami, byla jsem tam první den. Jsem ve všeobecné účtárně, vedoucí je tam nějaká Slámová, povídaly jsme si jen o práci. Zatím se mi tam líbí.“ Lhala. To tak, svěřit se s něčím matce, zítra by si to cvrlikali vrabci na střeše. Jména ženských z kanceláře jí ale říci musela, jinak by pátrala sama a nadělala by tak ještě víc ostudy. Věděla, že matka zná ve městě skoro každého a zprávy, které jí teď podá, nebudou daleko od pravdy. Nemýlila se, matka spustila:

„Tu Slámovou moc neznám, ale říkají o ní, že je to taková nafrněná mrcha. Dítě si uhnala za svobodna a je prý samý chlap. Až z Prahy se za ní táhnou důstojníci a Lidku, tu, co je s ní v kanceláři, tu prý kazí. Ta vdaná je, dvě děti má, ten její je důstojník a inženýr, je v Plzni na posádce a čeká na byt. Lidka pak půjde za ním. A ta Věrka? Co ta je zač? Tu snad, holka, ani neznám.“ Zamyslela se a najednou radostně vykřikla:

„Ale znám, znám, bodejť bych neznala. To je Holečkovic holka. Bydlí dole u Labe. Její matka k nám přece také chodí na koupi a starý je muzikant. V mládí to byl velký kurevník, ta se kvůli němu nabrečela. Ta jejich holka se od osmnácti tahala s tím Slovákem, co dělal v Tesle. Nakonec se vzali, byla v tom, ale Holečkovi moc rádi nebyli. Stará mi jednou v krámě říkala, že ani neznají jeho rodinu. Teď už se s tím smířili.“ Chvíli zmlkla, ale ne na dlouho. Nadechla se a pokračovala:

„A ta Hanka… která by to byla? Že by to byla ta Bělková z obce? Je asi o čtyři roky starší než ty, prý má nějakýho rozvedenýho chlapa, ona je ale nerozvedla, on už rozvedený byl. No, děti s tou první nemá… Jeho rodiče jsou v JZD, koupili mu po dobírce auto, nejspíš proto se ho ta holka Bělková chytla, aby ji vyvážel… A ty jdeš místo té Jany? Tu neznám, ta nebude zdejší, ale já se na ni přeptám, to já se dozvím, co je zač.“

„Ježíšikriste, mami, nikde se neptej, já už to vím, řekla mi to sama. Je v jiném stavu, v říjnu bude rodit a pak odtud odejde do Hradce. Její muž je tam doktor v nemocnici, budou tam bydlet. A abys věděla, je moc fajn, dala mi i letní jabka z jejich zahrady.“ To s matkou udělalo divy.

„Tak ty jdeš na místo po paní doktorové? A dává ti i jabka! To až řeknu holkám v krámě, ty budou koukat.“

„Mami, nech mě v klidu najíst, mám hlad.“

„Já jen abys věděla, do čeho jsi přišla. To víš, budou ti závidět. Jsi študovaná, chytrá, hezká a taky by tě mohly zkazit, hlavně ta Slámová, dej si na ně pozor.“

Dojídala, když se přiřítil bratr Pepík. Byl o rok mladší, do zbrojovky ho vzali před dvěma měsíci, hned jak složil závěrečné zkoušky v zámečnickém učilišti. Do dělnického brali hned každého, za něj nemusela máma orodovat, slibovat proviant a členství ve straně.

„Tak co, ty kancelářská kryso? Tak jakou?“ s převahou vůdčí role dělnické třídy zavtipkoval.

„To víš, kancelář není zámečárna, tam neberou každého troubu, který veme za kliku.“ Musela mu dát najevo, že její čtyři roky školy a maturita jsou víc než jeho tříletý učební obor ukončený jen závěrečnou zkouškou.

„No, kdybychom na vás my, dělníci, nedělali, kde byste byli? My vytváříme hodnoty, vy se v kanceláři jen válíte.“ Za ty necelé dva měsíce, co byl součástí dělnické třídy, se mu už podařilo nasát od starších na dílně opovržení k bílým límečkům.

„Ty dělnická třído! Vás je všude jako hnoje, dláždit by s vámi mohli, ale bez nás, vzdělanců, byste neměli z čeho dělat, bez nás byste nedostali mzdy, bez nás…“ Na nic dalšího si už nevzpomněla, urazila se a opustila kuchyň.

Když za sebou zavřela dveře svého pokojíčku, vydechla si. Konečně sama. Dala se do psaní dopisu. Na tuhle chvíli se těšila celý den. Při psaní se jí vždy zdálo, že si je se svou láskou nějak blíž, jako by mezi nimi nebylo těch sto padesát kilometrů, jako by její milovaný seděl vedle ní, drželi se za ruce a povídali si. Dnes byla plna dojmů, a komu jinému je svěřit než jemu?

„Můj nejdražší, nejmilovanější Vlastuško, tak už mám za sebou první den v práci. Jak jsem se těšila, až nebudu muset do školy, a po dnešku, kdy jsem byla mezi těmi protivnými ženskými, bych dala nevím co za to, abych mohla zpátky k holkám do naší třídy. Práce v kanceláři není žádná sláva, spíš celodenní nuda, ale mám Tebe, na Tebe jsem tam myslela celý den a díky tomu jsem to přežila. Těším se, až zase budeme spolu, doufám, že dostaneš propustku na sobotu a neděli. Když ne, musíš zdrhnout jako obvykle, nevydržela bych tu bez Tebe…“ Když byli spolu, říkala mu Vlasto, jako všichni, ale když byli daleko od sebe, oslovovala ho v duchu Vlastuško a totéž mu psala v dopise. Seděla u otevřeného okna, chvílemi se zahleděla do parku, zeleň stromů ji povznášela, ptáci zpívali, někde v dálce houkala lokomotiva a nad tím vším vysoké nebe. Myšlenky jí letěly hlavou, ruka jí na růžovém dopisním papíře jen kmitala, svěřovala mu všechno, i ty nejtajnější pocity. Psala dlouho, hustě popsala dva dopisní papíry, pak se namalovala novou rtěnkou, dopis olíbala za všech stran a letěla na poštu.

Vracela se přes náměstí, když vedle ní prudce zabrzdil svou vyšperkovanou závodku Petr. Metalizovaný rám kola, berany omotané bužírkou, bílé tričko, bílá čelenka, šortky a pouzdro s tenisovou raketou. Zase jak ze žurnálu, napadlo ji. Inu, maminčin „Pečiček Bezdíček“, jak ho s holkama posměšně titulovaly. Péťa o ni usiloval už od tanečních, jeho matka si chodila povídat do krámu s její matkou a ta pak před ní neustále nadhazovala, jaký je to hodný a vychovaný hoch, a to byl asi důvod, proč ho Eva bytostně nesnášela.

„Tak co? Po konstrukci jde jedna řeč, že k nám dneska nastoupila nejhezčí holka, jakou kdy fabrika viděla. Chlapi přišli s tím, že se konečně bude na sedmičce na co dívat. Teď jsou tam jen samá vometená košťata, vdané paničky a tak. Ty tam budeš zářit.“ To je ale blb, pomyslela si, ale přece jen jí to polichotilo. Odpověděla, že někam nastoupit musela, ve všeobecné bude od října volné místo, tak se zapracovává.

„Já jsem tam nastoupil už vloni, taky hned po maturitě. Letos na podzim bych měl jít na vojnu, ale vypadá to na odklad. Měl jsem štěstí, udělal se mi nějaký ekzém. Nic moc, ale matka uplatila doktora ve špitále a napsali mi takový nález, že je to málem na modrou knížku. To si dělám legraci, to víš, že na mě nezapomenou, na vojnu budu muset, ale když to bude za rok, za dva, tím líp, třeba do té doby armádu zruší,“ a sám se zasmál, jak úžasný vtip se mu povedl. Nabídl jí, když bude něco potřebovat, ať zavolá 167, to mu zvoní rovnou na stole, šlápl do pedálů a jel se celý v bílém předvádět na tenisové hřiště.

V pokojíčku se vrhla na skříň, musí si něco připravit na zítřek, nepůjde v tom, co měla dnes, jen ať ty nány vidí, že má spoustu i jiných krásných věcí. Fintění patřilo k jejím oblíbeným činnostem, vyzkoušela si všechno, co ve skříni měla, zhlížela se v zrcadle a vzpomínala, v čem se kdy nejvíc líbila Vlastovi.

Vlasta, její láska! Není to její první známost, i před ním měla několik kluků, zamilovávala se poměrně snadno a snadno se i odmilovávala, ale Vlasta je zatím tou největší, jakou kdy měla. Na konci prázdnin to bude rok, co se poznali. Tehdy, nic netušíc, šla na volejbalový trénink, kam ji svého času přivedla nejlepší kamarádka Iva. Záhy ovšem všichni, kteří měli s místním volejbalem co do činění, zjistili, že z ní nikdy volejbalová hvězda nebude. K balónu měla vztah spíš nepřátelský, když na ni letěla smeč nebo ostrý servis, skrčila se, vybrat to neuměla. Na hřišti byla nejmladší, ale také největší poleno. Holky ji tam trpěly, někdo holt musí být nejhorší, a při tréninku ji stavěly na jednu nebo druhou stranu, více méně do počtu, když se některá ze stran jevila příliš silná a zápas by byl nevyrovnaný. Její úzká ruka s dlouhými, až neskutečně štíhlými prstíky nebyla stvořena pro tvrdý volejbalový míč. Tentokrát se tam šla předvádět v nové švédské košili z příčných zeleno-bílých pruhů a v nažehlených kalhotách „Capri“, posledním výkřiku módy. Holky už hrály a na lavičkách u hřiště sedělo asi patnáct úplně cizích kluků. Urostlí, opálení, ostříhaní na ježka, od červenohnědé antuky se odrážely jejich bílé dresy s nápisem DUKLA a nejhezčí na nich byly bílé kraťoučké trenýrky, které se v přední partii lehce zvedaly, aby nikdo ani na chvíli nezapochyboval… Prošla kolem, kluci přestali sledovat zápas a všechny páry očí se obrátily na ni. Posadila se na okraj lavičky a začala lehce pózovat, vědoma si dojmu, který udělala. Tolik pěkných kluků, to tady ještě nebylo. Kde se tu jen vzali? Najednou ji Věrka, kapitánka, zpozorovala a povolala ji na hřiště. Co mi to udělala? Vždyť ví, jaké jsem střevo. Nikdy mě neměla ráda a teď mě chce nadobro ztrapnit. Chvíli na hřišti poskakovala, pak na ni šel balón ze smeče. Pokusila se ho vybrat, ale ozvala se dutá rána a ona ucítila hroznou bolest, asi si vyrazila palec. Chytla si zraněnou ruku a usedla na lavičku. V ten moment u ní stál ten nejhezčí kluk ze všech, vysoký, blonďatý, do bronzova opálený, vzal ji za bolavou ruku a s měkkým moravským akcentem ji poučil, že když se tohle stane, a jemu se to už také stalo, a mnohokrát, musí se palec povytáhnout a kloub se vrátí na své místo. S palcem jí manipuloval, nejdřív to bolelo víc, pak bolest ustupovala. Ještě jí doporučil, aby si příště palec zafixovala pružným obinadlem.

Trénink děvčat skončil, na hřiště nastoupili hráči DUKLY, na lavičky si posedaly holky a žasly. To nejsou amatéři jako my, to je snad první liga, hotová reprezentace, usoudily po prvních balónech a jejich obdiv k těm opáleným klukům gradoval. A co víc, ten blonďák, který jí napravoval palec, byl bezkonkurenčně nejlepší. Jeho výskoky nad síť, jeho smeče, jeho podání, to duněla zem. Kdyby takový balón šel na mě, tak jsem mrtvá, pomyslela si. Spoluhráči na něj volali Vlasto, ach, jak krásné jméno, a poprvé v životě jí začalo vadit, že je na hřišti tak nemožná. Holky si šeptaly, ti kluci jsou reprezentanty nějakého vojenského útvaru, soustředili je sem, aby se sehráli pro podzimní armádní hry. Budou tady trénovat, možná si s nimi někdy i zahrají, ale vypadá to, že my na ně nemáme ani náhodou, usoudily i ty nejlepší, natož já, chudinka bez talentu, pomyslela si Eva.

Než začaly podzimní plískanice, chodili s nimi kluci trénovat na hřiště, později do tělocvičny, radili Věrce, byli to zkušení hráči, závodně hráli volejbal už před vojnou. S holkama se spřátelili, ty velmi brzy poznaly, že jejich noví přátelé jsou inteligentní, slušní a zábavní.

Po městě šla ale jedna řeč, v dřevěných barácích u zbrojovky ubytovali vojáky z technických praporů. Jsou to prý samí kriminálníci, tady budou stavět novou jídelnu a výrobní haly. Volejbalisti jsou jedni z nich, možná trochu lepší než ostatní, ale pár let kriminálu má za sebou každý. Tomu žádná z holek, co se s nimi během těch několika tréninků sblížily, nevěřila a nejméně Eva, kterou Vlasta přímo okouzlil. Už si říkali křestními jmény a holky se dozvídaly, odkud který je, co vystudoval a čím byl v civilu. Vlasta pocházel z Moravy, vystudoval dopravní průmyslovku v České Třebové, před vojnou dělal výpravčího. Jirka, jeho nejlepší kamarád, byl Pražák, konstruktér z Avie, Tony, Slovák, byl v civilu lesní technik, Franta z Opavska agronom, ale chystal se po vojně na vysokou zemědělskou a podobné to bylo i s Ondřejem, Bedřichem a ostatními. Jak by mohli být v kriminálech? vrtalo Evě hlavou. Kdy by tam byli? Vždyť jim je maximálně dvacet dva, dvacet tři let. Mají ale černé výložky bez zlata a stříbra a Vlasta má navíc všechny knoflíky přidělané dráty. To tak trochu kriminálem zavání. Co provedli? To, že nesmí dostat do ruky zbraň, jako ti od bojových útvarů, přece musí mít nějaký důvod. Teď trénují na armádní hry, ale až bude po hrách, odevzdají dresy s nápisem DUKLA, vezmou krumpáče a lopaty, zbraně, ke kterým narukovali, a půjdou budovat vojenské objekty. A nebyly by to ani zvědavé ženské, aby takticky nešťouraly a nakonec nevyšťouraly, co je zajímalo. Hlavně ty starší, ty, co měly talent pavlačových drben a uměly se šikovně zeptat, záhy odhalily, proč jejich noví přátelé nemohou sloužit rodné zemi se zbraní v ruce.

Obávaný smečař Vlasta má otce zavřeného za protistátní činnost. Pochází ze Slovácka, tam proběhly počátkem padesátých let politické procesy, ve kterých padaly i tresty smrti a doživotí. Jeho otec se k tomu nějak připletl, prý vůbec nic neudělal, no, to ale říká každý, a tak nedostal trest smrti ani doživotí, ale jen osm let. Druhý smečař, Pražák Jirka, měl otce zaměstnaného v Pragovce. Vedl tam nebezpečné řeči proti straně a vládě, někdo ho udal, vyhodili ho z práce a syn musel k technickým praporům. Poslední z trojlístku tvrdých smečařů Tony je z nábožensky založené rodiny, obě jeho sestry vstoupily do kláštera, tak jak by mohl skončit on? Nahrávač Franta je syn kulaka, jehož rodinu vystěhovali z rodného statku. Měl štěstí, nechali ho dodělat zemědělskou školu, ale vojnu se zbraní? No to ne! Ondřej, před jehož podáním se vždy všichni skrčili, má otce na Západě. Dostal se přes kopečky už někdy ve dvaapadesátém, jeho žena s oběma syny měla přijít za ním, chytili je na čáře, matku odsoudili, kluci vyrůstali u babičky. Bedřich je synem majitele zbytkového velkostatku kdesi na Sázavsku. Otce zavřeli, umřel v Jáchymově, tři děti vychovávala matka.

Ale není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Na ubikacích byli i skuteční kriminálníci. Podivné existence, chlapi, kteří za sebou měli krádeže, rvačky, pokusy o loupežná přepadení, pologramotní cikáni, východňári, kteří sotva rozuměli česky a pro špatné slovo nebo pohled byli schopni vytáhnout nůž, ale také kněží, které zavřeli hned po vysvěcení a z kriminálů je pustili před dovršením šestatřicátého roku, asi schválně, aby podle našich zákonů nepřišli o slasti dvouleté vojenské služby, zrovna tak ti, co nelegálně opustili republiku, strávili rok dva v cizinecké legii, vrátili se, dostali patřičný flastr a po odpykání trestu slouží lidu s krumpáčem a lopatou, také vysokoškoláci, ti ve čtyřicátém osmém pochodovali Prahou na protest proti Gottwaldovi, odseděli si mnohaleté tresty a pak narukovali. Ti všichni jsou v uniformách lidově demokratické armády s černými výložkami na ramenou a na ubikacích vyprávějí kolegům ve zbrani, klukům volejbalistům, své příběhy a prohlubují jejich lásku k lidově demokratickému zřízení, straně a vládě. I to je škola života.

A osud tomu chtěl, aby se toho podzimu na startovní čáře disciplíny zvané život seřadily páry z tak rozdílných týmů. Urostlí, opálení sportovci, mladí mužové ve věku do třiadvaceti let, kteří si s sebou už nesou bolestné společenské handicapy z let minulých, a tým děvčat, věk sedmnáct až devatenáct, povětšinou dcer z komunistických rodin, režimu víc než oddaných.

A nastal Evin pracovní den druhý. Navlékla se do kolové sukně s černobílým vzorem a pod ni si podvlékla poslední výkřik módy, spodničku ze síťoviny. Bílou plátěnou blůzičku s kulatým výstřihem si v pase stáhla širokým nylonovým páskem, jen ať vynikne jejích sotva šedesát v pase, a nazula se do bílých nubukových balerín. Spodnička ze síťoviny ji při každém kroku škrábala do stehen, ale pro parádu se musí trpět, jak ji vždycky poučovala matka. Procházela vrátnicí, dělnická třída už stála frontu u píchaček, rozespalí chlapi se při pohledu na ni probouzeli. Z fronty se ozvalo:

„Nečum, Franto, dal by sis, viď? Ale tahle je pro tebe moc mladá,“ a další opovržlivě dodal: „… kancelářská frcinka.“ Obtloustlý padesátník Franta ale pohotově zareagoval:

„Nó, kdyby mně na ni někdo pomoh, tak to já bych se na ní s pomocí bóží už udržel.“ Eva cítila, jak rudne, ale to už byla naštěstí před vrátnicí. Stavila se na kádrovém oddělení, jakýsi malý vyschlý mužík v placaté čepici, kterého dle včerejších dispozic důsledně oslovovala „soudruhu“, jí dal k podpisu lejstro o mlčenlivosti a píchačku, ve dveřích se ještě lehce uklonila a zahajlovala „čest práci“. To jí potíže nedělalo, byla na to zvyklá ze školy, ani tam by si nikdo v ředitelně nedovolil zdravit „dobrý den“.

Tentokrát už sama prošla celým fabrickým nádvořím a před sedmičkou si dávala pozor, aby jí rozšlapané moruše nezačernily bílý nubuk balerín.

V kanceláři seděla na svém místě Jana, přijíždí autobusem před půl šestou. Eva si všimla, že na každém stole je hromádka čerstvých blumek, i na jejím malém stolku byly. Potěšilo ji to. Ty blumky jí připadly jako předzvěst, taková malá vlaštovička, že ji tu přece jen časem vezmou na milost. Přišly i ostatní a jako poslední, po zahoukání sirény, přisupěla Slámová. A vůbec nezačaly usilovnou prací, jakou ještě včera předváděly. Daly vodu na kafe, povídaly, co měly včera k večeři, Věra nadávala na svého muže Milana, Jana jim dávala ochutnat rybí pomazánku, Lidka si hned psala recept, Hanka je přemlouvala, ať si s ní jdou dát na záchod žváro, po kafi dostane vždycky chuť si blafnout a samotnou ji to tam nebaví. Lidka návštěvu záchodové kabinky kvůli jedné cigaretě odmítla, má si prý zapálit tady, jako všechny ostatní. Hanka se urazila, přece vědí, že kdyby do dveří vrazil její táta a viděl ji s cigaretou, dal by jí přes hubu. Tomu Eva nerozuměla, Lidka jí vysvětlila, že Hančin otec dělá na údržbě a čas od času, když jde kolem, nakoukne do dveří. Doma nevědí, že jejich dcera kouří, to by prý byl oheň na střeše.

„Je ti snad dvaadvacet, ne, už dávno jsi plnoletá, tak co se jich tak bojíš?“ přisolila si Věra a provokativně si zapálila. Lidka nabídla cigaretu i Evě, ta odmítla. Nekouří, neumí to, ani se to nechce učit. Divily se. Pak si někdo povšiml, že dnes nemá tu puntíkatou sukni, co včera, musela si stoupnout a otáčet se, aby si ji prohlédly ze všech stran.

„Přece jen ty široké, krátké sukýnky vypadají na těch mladých hezky,“ pronesla obdivně Slámová. Ona by si prý něco takového dovolit nemohla. Všechny jí začaly lichotit, že mohla, že má postavičku jako šestnáctka. Bylo vidět, že předstírání nezměrného pracovního úsilí, které před Evou praktikovaly včera, je dnes už částečně opustilo, i když protekční spratek jim pořád ještě vadí a nejspíš dlouho vadit bude. Eva přesto vycítila, že atmosféra kanceláře si už našlápla k lepšímu.

Teď tu byli všichni, včetně vedoucího, Eva toho využila a požádala je, aby ji neoslovovali slečno ani soudružko, ale Evo, a protože je tu nejmladší, mají jí tykat, není na vykání zvyklá. To byla výzva pro ty mladší, aby i ony navrhly tykání. První to udělala Hana, po ní následovala Věra, nakonec Jana a s malým zaváháním i Lidka. Slámová, jako vedoucí, jí tykání nabídnout nemohla, ta si beztak, kromě Lidky, která jediná ji oslovovala Hedo, netykala se žádnou z holek. Ty dvě měly k sobě věkově nejblíže a od matky věděla, že jsou i kamarádky. Rovněž vedoucí, kterého všechny oslovovaly Pepku a tykaly mu, jí tykání nenabídl, a i kdyby, jemu by nikdy tyknout nemohla, je to přece hlavní účetní, nad účtárnami šéf nejvyšší, a pak, je jednou tak starý jako ona. Hanka chtěla vědět, jestli byla na kádrovém oddělení a jestli se tam sešla s kádrovačkou. Ano, stavila se tam, podepsala, co chtěli, ale žádná ženská tam nebyla, jen takový malý skřet, divný člověk, sotva huhňal. To holky rozesmálo. To je prý dělnický kádr, nikdo mu jinak neřekne než „skrčenina skrčená“. Ale není tak nebezpečný jako Rudá Mářa. To prý měla Eva štěstí, že ji tam nezastihla, je to taková stará komunistická svině, každý ve fabrice se jí bojí, je nejen hloupá, absolvovala jen pět tříd, ale je i mstivá a zlá a ze všeho nejvíc nesnáší nafintěné kancelářské holky, podle ní se vyvyšují nad dělnickou třídu. Na loňského Prvního máje pózovala s ostatními komunistickými pohlaváry na tribuně, a když kolem procházel průvod zbrojováků, všimla si, že jedna z holek má bílé rukavičky. No co, byla zima, fičelo jako v lednu, padal déšť se sněhem, tak proč si nevzít rukavice? Rudá Mářa je krátkozraká, na tu dálku nepoznala, která že si to dovolila vzít bílé rukavičky a povyšovat se tak nad dělníky. Druhý den vyšetřila, že to byla právě Hanka. Ta z toho měla pěknou polízanici, málem ji přeřadili na jiné pracoviště, pak se do toho vložil Hančin táta. Je to poctivý dělňas, pracoval tu už před Hitlerem a každý si ho považuje, ten došel za Mářou a pohrozil jí, jestli nenechá jeho holku na pokoji, připomene jí něco z války. Nikdo neví, co by to mělo být, ale asi na ni přece jen něco ví, od té doby dala Hance pokoj.

Druhý pracovní den se ve všeobecné víc nepracovalo, než pracovalo, holky se těšily na dovolenou, laškovaly s každým, kdo otevřel dveře, pomlouvaly každého, kdo dveře zavřel, Evy si už nijak zvlášť nevšímaly, pomalu ale jistě se pro ně stávala něco jako kus nábytku, jako vzduch.

A nastal pracovní den třetí, středa, fasovací den. Hanka vyvedla Evu do skladu nafasovat kancelářské potřeby. Je tu nejmladší, bude to teď patřit k jejím povinnostem. Vysvětlila, jak se vyplní žádanka, jak se musí na skladníky, aby jim vůbec něco dali. Na zpáteční cestě ji zavedla na polní hospodářství. To patří k fabrice, spravuje ho ekonomický náměstek náčelníka, jejich šéf, podplukovník Konopka. Ten by se měl sice přednostně věnovat ekonomice, řídit účtárny, nákup, odbyt, sklady, dopravu. Jenže tomu nerozumí, ani rozumět nechce. Možná je to lepší, aspoň jim do ničeho nestrká rypák. Mladší holky si občas do kanceláře pozve, to jo, ale jenom proto, aby je ochmatával. Má doma takovou kisnu, aby na ni dostal chuť, musí si sáhnout na něco pohlednějšího. Jinak se ho ale Eva bát nemusí, je neškodný. Polní hospodářství se táhne od výrobních hal až k Labi, které valí své vody pár metrů od králíkáren, kurníku, kozích a prasečích chlívků, seníku a kůlen. Pro práce na polním využívá náměstek pracovní sílu holek z kanceláří. Jsou jeho podřízené, to by si tak mohly zkusit neposlechnout, když zavelí, že se jde okopávat, vybírat brambory, sušit seno, česat rybíz nebo třešně. Pro každou, která nemá zrovna údy zkroucené revmatismem, platí, že v posledním šupleti u stolu musí mít od jara do zimy připraven vhodný pracovní oděv. Jen ať si protáhnou tělo při bohulibé polní práci, podle něj se beztak jen poflakují a shánějí drby. Úroda a živočišné výpěstky se oficielně spotřebovávají v závodní jídelně, neoficielně v domácnostech důstojnického sboru. Když procházely kolem výběhu, kde se vypásaly tři ovce a dvě kozy, vyprávěla Hanka, co se tu stalo přesně před rokem. Byla celozávodní dovolená, nikde nikdo, a z ministerstva přijela na nějakou přepadovku komise několika důstojníků s generálem v čele. Náčelník kolem nich lítal, vodil je po fabrice, až došli na polní hospodářství. Už z dálky slyšeli zoufalý kozí mekot, šli se podívat za kůlnu a tam Vašek Kašpar z nádvorní party souložil s kozou. Zadní nohy kozy narval do svých holin a užíval si. Koze se to zřejmě nelíbilo, tak řvala. Náčelník se prý málem hanbou propadl, taková ostuda, a před ministerskými. No, co mohl dělat? Kašpar je takový postižený, zaostalý chudák, snad ani číst neumí, nikdy žádnou ženskou neměl, tak si to chtěl zkusit s kozou. Nejdřív ho chtěli vyhodit, pak ho jen přeřadili na demontáž. Pere součástky ve vaně s louhem. Je to ta nejšpinavější práce, ale aspoň je lidem na očích. U nádvorní party se neosvědčil, tam mu parťák nemohl být pořád v patách a hlídat ho, aby zase nevlezl na kozu.

„A co se stalo s kozou?“ soucitně se zeptala Eva. Ta to prý měla spočítané, přestala žrát a museli ji zabít. Kozy nebo ovce se dávají do klobás, ale byla celozávodní dovolená a jediný, kdo umí důstojnickým rypákům udělat dobré klobásky, je druhý kuchař závodní jídelny, Slovák Laco. Ten byl ale v inkriminovanou dobu na Slovensku, tak kozu šoupli do mrazáku a tam čekala, až se Laco vrátí. Připravit klobásky, to prý není jen tak, a Hanka to moc dobře ví, má kamarádku Janu, která dělá pomocnou kuchařku v závodní kuchyni. To prý, když se zabíjejí na polním prasata a důstojníci dostanou chuť na klobásky, se musí zabít i koza nebo ovce a v přesně daném poměru smíchat skopové s vepřovým. A co je hlavní? Koření. Jenže to se tady v Čechách nesežene, to jim vozí právě Laco odkudsi z maďarských hranic. Jednou koření došlo, do dovolené daleko, důstojníkům tekly z huby sliny na klobásky, tak vedení poslalo nákupáka s řidičem na Slovensko. Jeli jako zajišťovat materiál pro výrobu, ale každý věděl, že jedou shánět koření do klobás.

„Tak vidíš, holka, jak to tady chodí,“ dokončila Hanka.

Nastal den čtvrtý, pátý. Moruše před budovou stále padaly, těšení na celozávodní dovolenou gradovalo. Eva už poznala, že čas se ve zbrojovce počítá jinak než jinde. Období od založení fabriky ve dvacátém roce se běžně označovalo „před Hitlerem“, okupace nebyla okupace ani protektorát, ale „za Hitlera“, období do roku osmačtyřicátého bylo „po válce“ a pak už se střídala jména náčelníků. V jedenapadesátém skončilo období „za Kafky“. Byl to správný chlap, proto ho komunisti svlékli z uniformy a vyhodili z fabriky, pak nastalo pětileté období „za plukovníka Veselého“, což prý byl strašný vůl, takže, naštěstí pro fabriku, skončil na ministerstvu obrany coby generál. Nyní se nacházíme v období „za našeho náčelníka“, což jest podplukovník Cepl, který je ten nejlepší ze všech, kteří tu kdy byli.

Čím se jejich fabrika liší od ostatních, je, že z téměř tisícovky zaměstnanců je pouze stovka ženských. Přesto ti, kteří pamatují časy před Hitlerem, vzpomínají, za jejich mladých let tu bývalo jen pár úřednic a uklízeček v počtu desíti patnácti kousků, dnes je tu prý přebuchtíno. Přebytek mužských má pro holky z okolí, které by těžko pro svůj vzhled a často i inteligenci našly ženicha, jistou výhodu. Má-li takové vometené koště štěstí a dostane se do zbrojovky, určitě se na ni někdo chytne, určitě se dřív nebo později vdá, na ocet nezůstane. Je tu tolik vystátých chlapů, že i hrbatá, šilhavá, zrzatá, metráková nebo naopak vyschlá jako tyčka někoho uloví. O zbrojovce se prý po okolí říká, že tu kámen šoupe cihlu. Tomu Eva hned neporozuměla. Časem se prý zdokonalí, každý se tu zdokonalil, prohlásila Hanka a rozesmála se na celé kolo.

A pokračovala v hodnocení sexuální situace v blízké Tesle. Tam to mají chudinky holky mnohem horší. Na dva a půl tisíce ženských jsou tam jen dvě stovky mužských. Tam se naopak holky perou o každého troubu, který ho má.

Ďoubal trávil ve všeobecné mnohem více času než ve vlastní kanceláři, postával u okna, zapojoval se do debat, popíjel s holkama kafe a vyhuloval jak tovární komín. Holky ho braly jako jednu z nich a před Evou se nechaly slyšet, že Pepek, i když je to chlap, začne jednoho dne menstruovat. I Eva viděla, že jejich chování ani téma rozhovorů se nemění, když vstoupí do kanceláře. Od holek už věděla, že účetnictví rozumí jak nikdo. Když jim při uzávěrce nejde rozvaha a hledají chybu, jemu stačí podívat se na stavy účtů a povětšinou jim chybu najde. Kolikrát hledaly do noci, odškrtávaly souvztažnosti, a když už nevěděly kudy kam, vzal si to na chvíli do klidu své kanceláře, zahalil se dýmem z cigaret a přišel na to.

„A to si představ,“ neopomněla si přece jen rýpnout Hanka, „že nemá žádnou školu, vůbec žádnou.“ Prý v patnácti přišel do fabriky, to bylo ještě za Hitlera, a postupně se vypracoval až na hlavního účetního. Holt, kdo na to má, ten na to má. I z ministerstva mu občas volají a ptají se ho na některé účetní záludnosti. Co se do něj holky nahučely, aby si dálkově dodělal školu, pro něj by to byla brňkačka, ale zabejčil se a nechce o tom ani slyšet. Lidka dodala, že pokud je ve straně, z funkce ho nikdo nevyštípe, to se bát nemusí. To ona je na tom hůř. Také sem přišla v patnácti hned po škole a také dělá svoje základní prostředky léta a dobře, jenže… odmlčela se a významně se podívala po ostatních, a když všechny nepatrně přitakaly, pokračovala, že si to tak trochu zavařila sama, odmítla dvoření předsedy závodního výboru, blekoty Francka Kučery, a teď jí vyhrožují, že bude přeřazena do dělnického. No co, nárok na to mají, nemá školu ani stranickou legitimaci. Na ostatních bylo vidět, že souhlasí s každým jejím slovem. Eva nechápala:

„A to oni můžou? No to snad ne!“ zvýšila rozzlobeně hlas, spravedlnost se v ní vzbouřila. Lidka se usmála:

„Ale holka, kde žiješ? Kolik že ti je? No jo, ani ne osmnáct! Co ty víš o životě? Ale já to beru sportovně. Když mě zavolali na závodní výbor, aby mi sdělili ortel, zeptala jsem se jich, jaké si mám pořídit montérky, s laclem nebo bez, ve kterých se jim budu víc líbit? Řekli, ať to nezlehčuju. Nakonec stejně půjdu za Pavlem do Plzně, jen co tam dostaneme byt.“

„Ale je to nespravedlivé,“ vložila se do debaty Slámová „co lidí tady nemá vzdělání, vždyť i já mám jen dvouletou školu a pro tuhle funkci bych měla mít čtyřletou s maturitou a nejmíň dvacet dalších holek v účtárnách nemá ani dvouletou, jsou na tom stejně jako ty a nikdo je z místa nevyhazuje, jenom na tebe si zasedli.“ Eva z toho neměla dobrý pocit. Tak proto ji sem vzali, z její maturity udělali strašáka pro druhé. Jak k tomu ale přijde? A jak k tomu přijdou ostatní? A co takový Ďoubal? Žádnou školu nemá, a jaký je to odborník! My měli šest hodin účetnictví týdně po dobu čtyř let a některé holky málem neodmaturovaly, a jak se děsily, aby se nedostaly do účtárny, a on? Bez ničeho a z ministerstva se s ním radí! Na čem tedy záleží?

„A co ty?“ zeptala se jí z ničeho nic Hanka. „Máš už kluka? Chodíš s někým?“ Na to Eva čekala. Rozpovídala se o Vlastovi, o tom, jak se poznali, jak byl na hřišti ze všech nejlepší, jak se na sebe každý týden těší, jak se rodičům její známost nelíbí, vždyť má zavřeného tátu. V očích všech uviděla údiv, snad i něco jako obdiv a v očích Hedy Slámové ještě něco, ale tomu v této chvíli nerozuměla.

Z drobných poznámek, které během prvního týdne zaslechla, když ta která zavřela dveře, z naznačených a nedokončených vět, tónu hlasu a pohledů si postupně skládala profily svých nových spolupracovnic. Vytušila, kdo koho má víc nebo míň rád, která má, či nemá vkus, která je upřímnější, která závistivější, tolerantnější. Ne že by se holky mezi sebou nějak pomlouvaly, to ne, ale sem tam vypustily nějakou tu jedůvku, nesouhlas s vyřčeným názorem, pochválily si vzájemně výstřih u šatů, sukni, blůzku, boty, nebo se jen tak neurčitě zatvářily a hleděly si své práce. Eva by nebyla ani ženská, aby jim nebyla za každý vyslaný signál vděčná, a navíc jí to trochu připomínalo atmosféru u nich ve třídě.

Ač to po začátku vypadalo, že jejím největším odmítačem bude Hanka, stále více nabývala dojmu, že to tak není. Byla k ní sice otevřenější a kritičtější než ostatní, ale v určitých chvílích se k ní chovala téměř mateřsky. Možná to způsobilo její vyprávění o školních aktivitách ve svazu mládeže, možná to, že se dokázala zamilovat do kluka, příslušníka opovrhovaných pracovně technických praporů, jehož otce komunisti drží v kriminále. To všechno nejspíš obrušovalo ostny, které proti ní po začátku vystrčila. Stávala se sdílnější, radila jí, jak se do telefonu představit, jak o něco požádat, poděkovat za informaci, jak ukončit hovor, když někdo příliš otravuje, roztřídila lidi na budově na dobré, horší a úplně špatné, poučila ji, komu může důvěřovat, koho se obávat, před kým si nepouštět hubu na špacír, koho ignorovat. Upřímnost a přímočarost, kterou z ní Eva vycítila, u ostatních zatím postrádala. Nejméně sympatická jí byla Věra, zdála se jí přespříliš inteligentní a studená. Zatím jí sice ničím neublížila, ale ani nepomohla. Vzájemné očichávání pokračovalo dál.

Konečně se dočkala i toužebně očekávaného posledního dne pracovního týdne, soboty. V ten den za ní přišla první návštěva. Cestu k ní vážil Pečiček Bezdíček z konstrukce. Neměl si kam sednout, další židle v kanceláři nebyla, ale holky, když uviděly chlapa, okamžitě uklidily bordel na štokrleti u kartotéky. Péťa vystupoval jako džentlmen, vyptával se, jak se jí tam líbí, co už se naučila, a pozval ji, aby se zase ona přišla podívat k nim do konstrukce. Laškoval i s ostatními, především s Lidkou. Ta se líbila všem chlapům, toho si stačila Eva už všimnout. Když odešel, začaly se ženské rozplývat, jaký to je slušný, pěkný a nejspíš i hodný chlapec. Lidka se vyjádřila, že takového by se měla Eva držet, ne nějakého dobrodruha kdoví odkud a ještě politicky nespolehlivého. Jaký s ním může mít život? Ani slušnou práci po vojně nesežene, nejspíš zůstane u lopaty. Nezapřela, že je ženou důstojníka, uvědomělého člena strany, a že pochází z dělnické rodiny. Slámová prohlásila, že na Péťovi je vidět slušná výchova, i jí by se takový líbil, kdyby byla mladší. Eva ale ohrnula ret a poznamenala, že to není její typ. Zná ho od dětství, vždycky to byl jen takový maminčin jelimánek, ulízanec. Teď taky, udělalo se mu pár pupínků a už ani na vojnu kvůli tomu nepůjde. Ona má ráda drsňáky, pořádné mužské. Hanka jí dala za pravdu, teprve vojna z kluků udělá chlapy, kdo se vojně vyhýbá, je kripl.

Příští týden začíná celozávodní dovolená, fabrika ztichne, haly osiří, po nádvoří se budou producírovat jen členové nádvorní party a předstírat, že poklízejí, sem tam něco uhrabou, zametou, poponesou, do něčeho ťuknou, aby vytvořili zdání drobných oprav a starostlivé údržby. Také někteří technici a opraváři budou na pracovištích. Ti se také nepřetrhnou, většinou si hned po ránu rozdělají flašku a někde za ponkem budou mastit karty. Je to tak každý rok a nikomu to nevadí. Rovněž účtárny nejsou závislé na výrobě, nemusí si čerpat dovolenou v době celozávodní dovolené, a proto se holky na ty dva týdny těší. Nebude tu vedení, ani je nebude sledovat dělnická třída, můžou vypadnout i za bránu, pár spřátelených duší mají i na údržbě, občas je někdo pozve na kus řeči, nalijí jim panáka a je sranda. Celozávodka je často příjemnější pro ty, co zůstanou na pracovištích, než pro ty, kteří o dovolené dřou doma.

V sobotu před celozávodní dovolenou se už nikde nepracovalo. V dílnách se chlastalo od rána, na sedmičce se začalo kolem desáté. Ve všeobecné zapsaly poslední faktury, provedly nutné úhrady a začaly se postupně vytrácet. Všeobecná si přece jen nemohla dovolit před tou novou, to jest před Evou, veřejně rozdělat flašku. I když snad to není taková mrcha, jak se ještě před pár dny zdálo, tak přece jen… opatrnosti nikdy nezbývá. Holky, kromě Slámové, každou chvíli odbíhaly za kamarádkami do mzdovky, do materiálovky a také za klukama do nákupu si zaskočily, všude tam, kde si už rozdělali lahvinku a kde i jim nalili trochu vína nebo panáčka. Evě bylo nejdřív divné, proč jim při návratu ze služebních pochůzek po budově tak divně svítí oči. Hlavně Hanka, ta byla ve svém živlu. Zrudla, smála se na celé kolo a s každým, kdo vzal za kliku, laškovala. Jen úplný blb by nepoznal, co ji tak rozdovádělo. Poznala to i Eva, ale dělala, že nic nevidí.

Dvanáct. Konečně. Táhlý zvuk sirény Evě zněl do uší jak rajská hudba, vždyť dnes jisto jistě přijede její Vlastuška. Pokojíček včera vygruntovala, na stolek postavila kytici floxů, řeřichy v oknech vyvázala do vrchu, aby byly z místnosti vidět jejich výrazné žluté květy, toaletní mýdlo s názvem Klinčeky, což prý znamená karafiáty a které po karafiátech i voní, položila na polštář, provoní nejen postel, ale celou místnost. Prádelnu ve dvoře, která sloužila jako koupelna, také uklidila, aby se mohl, jak sám říká, zcivilizovat. A až proběhne povinné přivítání s rodiči, pak daleko příjemnější očistný proces v prádelně, teprve pak přijde to nejkrásnější, budou spolu celý večer, celou noc, celou neděli a nazpět k útvaru se vrátí až v pondělí ráno. Pojede stopem, jako vždycky, vojákovi každý zastaví. Matka se zatím s její známostí beze zbytku smířit nedovede, ale jídlo pro vojáka připraví, to by její mateřské srdce nedovolilo, aby měl někdo u nich hlad. V kuchyni bývají pak sami dva, někdy mu Eva donese jídlo až do pokojíčku, kam už nikdo z rodiny nevkročí. Je červenec, léto vrcholí, odpoledne se půjdou vykoupat na Staré Labe, bude tam plno lidí a Eva se předvede v nových bikinkách ze svítivě žlutého krepu s bílými puntíky, to budou všichni čumět, i pro něho to bude překvapení. Kalhotky jsou hodně vykrojené a na bocích vysoké jen tři centimetry. Zatím tady takové nikdo nemá, nechala si je ušít v Hradci na míru. Švadlena, která ji měřila a pak plavečky zkoušela, slintala obdivem nad jejím štíhlým pasem, pravidelným hrudníkem a trojkou podprsenkou, i vyfotit se v nich musela nechat, aby jim prý dělala reklamu. Co jim řekne on?

Tentokrát se jí podařilo proklouznout průjezdem, do kuchyně ani nešla a běžela do pokojíčku. Ze dvora viděla, že je otevřené okno. Jak je to možné? Ráno ho určitě zavírala, že by už…? Schody brala po dvou a… byl tam, byl.

„Jak ses… kde ses…,“ koktala. Radostí a překvapením nemohla málem ani promluvit. Vychutnával si její zmatky. Pak přiznal, že přijel už dopoledne. Nejhorší bylo chytit stopa ze stavby u Roudnice, ta tajná vojenská stavba je uprostřed lesů, okreska, co tam vede, není tak frekventovaná, ale z Prahy už to šlo jako po másle. Vraty nešel, přelezl zeď z parku, jak to dělával v začátcích, když za ní chodil tajně, aby rodiče nevěděli. Klíč schovaný v okénku našel hned a už se i prospal. Nejdřív jí chtěl jít naproti k fabrice, ale měl strach, že by ji v davu přehlédl, tak čekal tady.

V kuchyni si ohřáli oběd, pak zatopili v prádelně pod kotlem, potřeboval se vykoupat. Na stavbě vojenského objektu v lese je jen plechový žlab s kohoutky studené vody, armáda nebude kvůli kriminálníkům z technického praporu plýtvat na nějaký hygienický luxus. Eva to za tu dobu, co za ní jezdí, už ví, proto i tentokrát připravila do prádelny ručníky, žínku, mýdlo se svou zamilovanou karafiátovou vůní, březový šampon a Pitralon po holení. Nahoře pak čekala, až se, dle jeho terminologie, odhmyzí a odmočí týdenní vojenskou špínu. Když se za ním konečně zavřeli dveře pokojíčku, zaplavila celou místnost ona zázračná směs karafiátové a březové vůně, podtržená jemnou vůní Pitralonu. Tu voňavou směs z něho pak cítila i při milování, když vedle sebe jen tak leželi a povídali si, když se k sobě tiskli v kině a když se k ní na ulici sklonil, cítila ji z jeho vlasů. Tou vůní vždy načichla i prádelna a ona se tam den dva po jeho odjezdu chodila tou vůní opájet. Zavírala oči a vzpomínala na jeho milování, doteky, vybavovala si jeho hlas.

V domě vedle parku bydlí od svých sedmi let. Je to starý kupecký dům, podobné stojí po obou stranách ulice. V přízemí je obchod a sklady, proto dům původnímu majiteli vyvlastnili a instalovali otce, oddaného komunistické straně, do funkce vedoucího potravin Pramen a rodina dostala byt v prvém poschodí. Dvě obrovské místnosti, každá málem čtyřicet metrů s výškou přes tři metry. V rozlehlém dvoře nad garáží je ale ještě jedna místnost, tedy místnůstka, se samostatným vchodem a výhledem do parku, tu časem osídlila Eva. Ten pokojíček je její největší štěstí. Kam jinam by si teď mohla vodit Vlastu?

Na to, jak jejich rodina bydlí, si matka dnes a denně stěžuje kdekomu. Nejen že musí vytápět takové ratejny, ale, a to je mnohem horší, v domě není vodovod, tedy ani koupelna, a co všem vadí nejvíc, ani splachovací záchod. Ten je sice zděný, není to taková ta prkenná budka, které stávají u vesnických hnojišť, ale Evino vrozené estetické cítění trpí už jen při pohledu na díru uprostřed prkna, ze které se v létě šíří až do průjezdu nesnesitelný puch, v zimě prkno namrzá a studí do zadku a při náhodném pohledu do otvoru se jí zvedá žaludek.

To byl důvod, proč si Eva vybírala kamarádky dle toho, jaký měly doma záchod. Splachovací záchod byl vizitka nóbl rodiny, splachovací záchod byl podmínkou Evina přátelství. Pro kamarádku se splachovacím záchodem byla ochotna se obětovat do krajnosti, pro ni byla ochotna krást v krámě cucavé bonbóny i para ořechy z velkých žoků v magacínu. Ke snu o splachovacím záchodě se někdy ve čtvrté třídě přidalo i snění o opravdové koupelně. Tehdy ji vzala domů Anča Marková, jediná dcerka z důstojnické rodiny. Bydleli v bytovce o třech pokojích, samozřejmě se splachovacím záchodem a krásnou bílou koupelnou. Při pohledu na bělost kachlíků kolem vany, kohoutků na teplou a studenou vodu a především na sprchu ztratila Eva nadobro řeč. A co teprve, když jí Anča ukázala, jak se sprcha pouští! Fascinovaně se zeptala, jestli může taky, a když Anča přikývla, otevírala a zavírala kohout sprchy se zatajeným dechem tak dlouho, dokud tam nevlétla Ančina matka a z koupelny je nevyhodila. Od té doby Anču zbožňovala, a kdykoliv ta projevila zájem, nosila jí z krámu bonbóny, nejčastěji cucavé fialky, ty jí chutnaly nejvíc. Kradla je pro ni z velké skleněné dózy ve vitríně se sladkostmi. Prodavačky ani nenapadlo, že by zrovna Eva dostala chuť na bonbóny, všichni věděli, že sladké nemá ráda ani ona, ani její bratr. Oba chodili kolem dóz s bonbóny bez povšimnutí, jako by to byly pytle s fazolemi či hrachem.

„Nevím, co to mám za děti,“ prohlašovala matka se smíchem, „jediný bonbón, jediný kousek čokolády nevezmou do huby.“ V krámě tak Evu nikdo nehlídal, a kdykoliv ji Anča poslala, sáhla ušmudlanou rukou do příslušné dózy, bonbóny nacpala do kapes a utíkala ven obšťastnit kamarádku, ale ať se snažila, jak se snažila, ta se s ní bavila jen tehdy, když dostala chuť na bonbóny, jinou kamarádku si našla, Evu k nim domů už nevzala.

Po koupelně a splachovacím záchodě toužila nejen Eva, ale i ostatní členové rodiny, nejvíce matka. Otec, přestože chodil na komunistické schůze a byl členem výboru fotbalu, se nezdál dostatečně dravý na to, aby pro rodinu lepší bydlení zajistil, iniciativu tedy převzala ona. S cílem dostat se na pořadník na byty se usmívala za pultem na každého, kdo ve městě něco znamenal. S okresním tajemníkem strany Jardou Burešem se důvěrně skamarádila už před časem. Ve městě ho z normálních lidí nemohl nikdo ani cítit, dle jejího mínění to byl však hodný a čestný člověk. Byl z chudých poměrů jako ona, jako ona měl jen pět tříd, a než se z něho stal uvědomělý soudruh a okresní tajemník KSČ, jezdil po vesnicích na kole a skupoval kůže. Dodnes mu neřekl nikdo jinak než Kůžičkář. Reakcionáři se nemohli smířit s tím, že člověk, který byl před pár lety tím nejposlednějším, je teď vládcem města i okresu a rozhoduje, koho vyhodí z práce, kdo smí studovat, kterou rodinu z bytu vystěhují, které uvědomělé rodině byt naopak přidělí a také kdo se dostane na pořadník nových bytů na sídlišti. Matka ho vždycky přednostně obsloužila, jako uvědomělí soudruzi si už dávno tykali, a pokud se dostali na politiku, ve všem se vzácně shodli. Se slzami v očím si mu stěžovala, jak špatně jejich rodina bydlí, přestože jsou uvědomělí a oddaní víc než kdo jiný. Jednoho památného dne, když si u ní kupoval k svačině své oblíbené zavináče a láhev sedmistupňového piva, důvěrně jí špitl do ouška, že dávali dohromady pořadník na byty a jemu se podařilo prosadit ji na jedno z předních míst. Na sídlišti se dostavuje činžák, byty budou na podzim.

„Na Vánoce už budeme v bytovce,“ slibovala matka dětem, když se hádaly, kdo vynese kbelík se špinavou vodou. A tak si celá rodina strojila hubu do žebřin na nový byt, Eva snad ze všech nejvíc. Snila nejen o splachovacím záchodě a koupelně se sprchou, ale i o vlastním koutku s malým psacím stolkem, o knihovničce jen pro její knížky. Pak je postihla tragédie v podobě raných brambor.

Koncem června jich přivezli do krámu celou štráfku. Složili je v průjezdu a k váze si stoupl sám soudruh vedoucí, aby zajistil regulérnost prodeje. Fronta se tvořila okamžitě, než složili poslední pytel, stála až k bráně do parku. Ženské se hádaly ještě dřív, než se začalo s prodejem. Otec rozhodl, že budou dávat maximálně dvě kila na rodinu, a báby ve frontě si hlídaly, aby si někdo nestoupl do fronty dvakrát nebo aby některá vychytralá ženská nepostavila do fronty i svoje děti. Na malém městě zná každý každého, není problém odhalit podvodný manévr. Některé ženské ječely, že mají tři čtyři děti, tudíž by měly dostat větší množství než jen ty dvě kila, nadávaly prodávajícímu, nadávaly na poměry, vystrkovaly z fronty ty, které se dosud nerozrodily, a počet pytlů s bramborami se nebezpečně tenčil. Když napětí gradovalo, přišly zadem do krámu, jak byly navyklé, soudružky z okresního výboru strany a úřednice z městského úřadu. Nechaly si zavolat soudruha vedoucího a dožadovaly se brambor bez fronty a samozřejmě většího množství než jen ony dva kilogramy. Otec, kterého už z bab ve frontě bolela hlava, místo aby je poníženě přivítal a splnil jejich přání, je seřval, ať si táhnou do fronty jako ostatní, a když se na ně dostane, o čemž už teď silně pochybuje, dostanou tak maximálně dvě kila. Soudružky odešly a ještě ten den se na bytovém odboru městského výboru sešla komise a změnil se pořadník na byty. Druhý den přišel za svou kamarádkou Jarda Bureš, aby jí zkormouceně oznámil, že pozici na předním místě pořadníku pro ni nezachránil. Nemohl s tím nic dělat, ženské ho prý uštěkaly.

„Děti, máme po žížalkách, žádná bytovka nebude,“ sdělila večer ubrečená matka rodině. Pak dlouho tátovi vyčítala, že je hulvát a krobián, že nikdy nemyslel na rodinu, na děti, nic by mu to neudělalo, kdyby těm pizdám komunistickým udělal po vůli. Teď kvůli němu budeme všichni do konce života kadit do díry v prkně místo do porcelánu se splachovadlem a mýt se budeme v plechovém lavóru v koutku kuchyně.

Sny o splachovacím záchodě a kachlíkové koupelně se sprchou však s největší lítostí pohřbívala Eva. Byla přesvědčená, že žádný člověk na světě nemůže být nešťastnější než ona, a večer, když se v kuchyni, kde měla vedle okna svou postel, zhaslo, ronila slzy do polštáře. Ale i otce jí bylo líto, nebylo dne, aby mu to matka nevyčítala nebo alespoň nešťastně nevzdychala, když bylo potřeba přinést kbelík vody, nebo naopak vynést špínu.

Dva týdny závodní dovolené se překulily, uběhly i první dva srpnové týdny. Osazenstvo všeobecné účtárny čerpalo dovolenou po dnech i týdnech. Když se zatáhlo, přišly do práce, když se z mraků vylouplo slunce, chytaly bronz u Starého Labe. Jediný, kdo trávil v kanceláři každý den, byla Eva. Od svého malého stolku se stěhovala ke stolům kolegyň, které se zrovna ten den někde povalovaly a slunily, jako Heda nebo Jana. Hančinu židli zase zahřívala ve dnech, kdy ta musela přidávat zedníkům, kteří u nich melouchařili. Přestavovali domek jejích rodičů, aby měli s Pepou kde bydlet, až se jednou vezmou. Jediné dvě, které odjely na dovolenou, byla Věra a Lidka. Věra s hubou nadmutou odcestovala s manželem na Slovensko k jeho rodičům. Dlouho před odjezdem dávala najevo, jak tam jede nerada, ba přímo trpí. Lidčin důstojník dostal týdenní rekreaci pro vojáky z povolání na Balatonu, na což se na rozdíl od Věry Lidka těšila, a ostatní jí to tak trochu záviděly.

Eva nárok na dovolenou neměla, ale těšila se na víkendy, to přijížděl Vlasta. Absolvoval karafiátovou očistu a věnovali se milování a povídání o tom, co prožili během týdne. Občas šli do kina nebo vyráželi na kolech do okolí na letní tancovačky, většinou s dalším zamilovaným párem, její nejlepší kamarádkou Ivou a Jirkou, který tu také, coby politicky nespolehlivý volejbalista, před rokem ztratil srdce. Scházeli se i s Tondou a jeho láskou Blankou, další členkou volejbalového týmu, nahrávačem Frantou a smečařkou jejich družstva Olinou. Ti všichni se poznali loňského podzimu, když sem vojenští páni převeleli za účelem nabytí formy před armádními hrami mančaft Dukly. Kluci, dnes už mazáci, dosluhovali na vojenských stavbách, kde užívali takové volnosti, o jaké se těm u bojových útvarů ani nesnilo. Přijížděli za svými láskami stejně jako Vlasta za Evou a stejně jako oni dva i tyto páry si slibovaly lásku na věčné časy a plánovaly budoucí společný život.

A zase tu byl víkend, ten nejkrásnější, jaký si jen mohla přát. Víkend, který jí nahrazoval to, že si nemohla vzít dovolenou jako ostatní. Tentokrát oslaví svou první výplatu. Pozvala i Jirku s Ivou. Koupila bonboniéru a dvě láhve vína, ani jedno, ani druhé ráda neměla, ale před návštěvou se chtěla ukázat. Seděli u otevřeného okna v jejím pokojíčku. V parku, v korunách staletých stromů, šuměl letní déšť, až sem se nesla vůně posekaného trávníku a všechno kolem vonělo létem. Víno jim pozvedlo náladu, plánovali, kam všude se jednou vydají, jen co vydělají víc peněz. Jirku kupodivu víno nerozveselilo, spíš naopak. Eva je na tom prý dobře, první výplatu už v kapse má a před ní zářná budoucnost, ale co čeká jeho a Vlastu, až svléknou uniformu? Kdo je zaměstná, když byli u pétépáků? Seženou alespoň trochu slušnou práci? Všude chtějí posudky na rodiče, pomalu i prarodiče. Ty píší pologramotní strejcové a tetky, kádry z obecních a uličních výborů, co oni dva s Vlastou můžou od takových čekat? Nebudou muset nakonec zase jen k té lopatě? On před vojnou dělal sice pár měsíců v konstrukci, tehdy se tam dostal na umístěnku ze školy, ale vezmou ho tam i teď? Vlasta ho ujišťoval, k prknu do konstrukce ho vezmou určitě, má přece strojárnu a o techniky je všude zájem. No, na vedoucí funkci ať si zatím zoubky nebrousí, ale jednou třeba bude dělat i velkého šéfa, náměstka, ředitele…

„Kolik jsi toho už vypil, že tak plácáš?“ zeptal se ho napůl rozzlobeně, napůl ironicky Jirka. Pak se zadíval někam do tmy parku a začal snít, jak by bylo krásné, kdyby se odtud dostali ven. Ale jak? Zdrhat přes kopečky? Tam by určitě neprošli, střílejí na všechno, co se šustne. Zdrhnout ze zahraničního zájezdu? Na ten by je beztak neprokádrovali. A kdyby přece jen, cesta zpátky by pro ně neexistovala, ani na návštěvu rodičů by nesměli. Moci tak odejít legálně! Sbírat venku zkušenosti a pak se kdykoliv vrátit, žít jako jiní mladí lidé na Západě. Eva poznamenala, že ji takový život vůbec neláká, nikdy by odtud neodešla, nikdy. Jirka pokrčil rameny a podotkl, že ona ani jeho Iva odcházet nemusí, před nimi bude vždycky světlá budoucnost, mají uvědomělé rodiče, všude se mohou ohánět jejich členstvím ve straně, ale co může on a Vlasta? Vlasta odporoval, pořád to takové nebude, jednou prý musí tahle blbárna skončit. Jirka ho málem nenechal domluvit a nazlobeným hlasem se zeptal:

„A na kdy to tak koštuješ? Až nám potáhne šedesátka? Až budeme stát frontu u krematoria?“ To je rozesmálo a Vlasta otevřel další láhev, všem dolil a pochlubil se. On, až svlékne uniformu, už místo má. Nabídli mu, aby jako civil zůstal u vojenských staveb, dál bude dělat pamáka, zůstane tady v Čechách, hodně blízko Evy. Domů se už nevrátí. Tady bude hrát i volejbal, dokonce vyšší soutěž, než hrál před vojnou doma, a časem se zapomene i na to, že měl tátu v kriminále.

Práce, kterou Evě teď už na stálo přidělili, zapisování vydaných faktur a hlídání úhrad od vojenských útvarů, se jí během krátké doby stala rutinou a umožňovala jí v duchu prožívat znovu všechny ty chvíle s Vlastou, těšit se na něj a snít. Vymýšlela, co si kvůli němu oblékne, jaké mu připraví překvapení, kam spolu půjdou. Na okraj odběratelského deníku si malovala srdíčka s jeho monogramem, která pak zapomněla vymazat, a Slámová, která deník kontrolovala, se zděsila. Co má tohle znamenat? Eva zrudla a srdíčka zahanbeně gumovala. Také si všimla, že pokud zůstane v kanceláři s některou z kolegyň sama, je k ní ta druhá důvěrnější a vstřícnější. Holky, dokonce i samotná odtažitá Heda, si s ní daleko víc povídaly, sem tam se jí svěřily s něčím ryze osobním, co by jí mezi ostatními asi neřekly, občas pustily i nějakou tu choulostivější informaci o nepřítomné kolegyni.

Tak jí Hana svěřila, že bývalá Pepova žena jim dělá problémy, soudí se o polovinu vilky, na kterou Pepovi dali jeho rodiče. Ona tam ale má trvalé bydliště a nechce se odtamtud hnout. A co je nejhorší, ta kráva je členkou vesnického výboru strany a předseda, který je i starostou obce, ač ženatý, je její současný milenec. Soudy dají nejvíc na posudky z místa bydliště a ty píší lidé, kteří jí jdou na ruku, takže Pepa nejspíš o barák přijde. Proto přestavují dům u jejích rodičů. Pepa je naštěstí šikovný, všechny práce se naučil, když stavěl první barák. O Věře se dozvěděla, že je příliš domýšlivá, s ničím není spokojená. Její Milan je moc pěkný chlap, pochází až z Martina, na umístěnku nastoupil po maturitě do naší Tesly. Tam se o něj holky praly, aby ne, chytrý, urostlý, černovlasý, svobodný, ale on si začal s Věrou a museli se vzít. Mají spolu dvouletého kluka a Věra mu neustále dává najevo, že ona měla na víc. Jak si to může myslet? Má sice dvouletou školu, ale zase až taková krasavice to není. Když se dostaly na Janu a jejího doktora, neurčitě krčily rameny. Pan doktor se zakoukal do vesnické holky, dokonce si ji vzal, ale co ji s ním čeká? Je to prý samolibý ješitný frajer, jedináček, kterého vychovávala a rozmazlovala matka. Teď možná matku vymění za Janu, která je do něho až nekriticky zamilovaná, ale jak dlouho jim to může vydržet? Jedinou Lidku nikdo nikdy nepomlouval, tu měl každý rád. Byla nekonfliktní, kamarádská, každému se snažila pomoct a poradit a hlavně, byla s ní legrace. A také ji obdivovaly, s chlapama to uměla jako žádná z nich, každého utáhla na cezené nudli. Zakroutila očima, udělala ze sebe naivku, polichotila i tomu největšímu hňupovi. Vždycky jí to mimořádně slušelo, i když nebyla oslnivá krasavice, měla v sobě něco… prostě vrozený šmrnc, který přitahoval i mnohem mladší chlapy, než byla ona. Do všeobecné účtárny se díky ní a za ní stahovali na kus řeči a pro kouzelnou lichotku z jejích úst i ti, kteří rozhodovali o tom, komu se prodá palivové dřevo, neupotřebitelný majetek, komu se přidělí poukaz na dovolenou, do lázní, nové židle do kanceláře, moderní psací stroj, kalkulačka, zkrátka všichni ti, se kterými se vyplatí být zadobře, protože takové přátelství je zárukou fabrických výhod, takové přátelství znamená i přímluvu na vyšších místech, je-li někdy třeba.

O Lidčiných schopnostech se Eva přesvědčila velmi brzy. Jednoho dne přišla Hanka nešťastná, předělávají si v novém vodu a chybí jim fitinky.

„Je to v kýbli, fitinky budou až na podzim a my potřebujeme do zimy dodělat omítky.“ Zjistila ale, že ve skladu fabriky nějaké fitinky jsou, jenže, jak se k nim dostat? Ten den přišla do práce po dovolené i Lidka. Opálená, v nových žluto-bílých pruhovaných šatech s úzkými ramínky, všichni na ní mohli oči nechat. Holky dostaly nápad, Lidka musí zmáknout vedoucího údržby Oldu. Pozvaly ho na kus řeči a Lidka mu uraženě vyčetla, už tu dlouho nebyl a ona si kvůli němu oblékla i nové šaty, a jak se mu „v pruhu“ líbí? Nakrucovala se, dělala na něj oči, a když mu nesla kafe, významně se o něho svým do bronzova opáleným ramenem otřela. Olda zjihnul, začal pochrochtávat a to byla ta správná chvíle, aby Hanka přešla na fitinky. Přiznal, jsou tam nějaké fitinky, ale pro fabriku je to nedostatkový materiál, nemůžou je přece jen tak odprodat. To už se do debaty vložila Slámová a coby uznávaný taktik a diplomat spustila, že fabrika přece fitinky teď hned nepotřebuje, zbytečně v regále zabírají místo a zvyšují tak náklady, když je Haně odprodají, fabrika tím ušetří a nákupáci časem seženou jiné. Olda je přece schopný vedoucí, dokáže jistě zařídit, aby se fabrika nepotřebných fitinek zbavila, pomůže jak Haně, tak i fabrice. A Olda souhlas s odprodejem 5 ks nepotřebného instalačního materiálu podepsal.

Slámovou, za její schopnost vyjednat nemožné, Eva, podobně jako Lidku, obdivovala. Navíc prý pocházela z lepšího, její rodina zaměstnávala kdysi služku a ona měla v dětství i chůvu. Na rozdíl od ostatních by nikdy neřekla sprosté slovo, nikdy by se nezasmála přisprostlému vtipu, nikdy by si nezapálila cigaretu a nikdy nikdo neviděl, že by si dala panáka. Tím, že působila jako dáma, ale obyčejné fabrické strejce odpuzovala. Eva jen nemohla pochopit, jak si mohla uhnat nemanželské dítě. Teď prý má nějakou známost, důstojníka, ale holky říkaly, že na výložkách má jen stříbro, tak kdoví jestli to bude Hedě do budoucna stačit. Ta si potrpí na tituly a postavení.

Jedno dopoledne někdy v polovině srpna zůstaly v kanceláři jen Eva se Slámovou. Ta nejspíš zatoužila si s někým popovídat, žádná z holek, ke kterým měla důvěru a které by jí naslouchaly, tu nebyla, tak musela vzít za vděk outsiderem Evou. Začala se zajímat o Vlastu. Kde začal hrát volejbal? A je opravdu tak dobrý hráč? Z jaké pochází rodiny? Co bude dělat po vojně? Proč ji tak zajímá zrovna volejbal, divila se v duchu Eva, ale rozvyprávěla se o všem, co už od Vlasty mnohokrát slyšela. Volejbal se u nich na malém městě na Slovácku hrál odjakživa. Měli mužské i ženské družstvo, každá rodina byla hrdá, když se někdo od nich dostal do reprezentace obce. Vlastův otec byl výborný hráč už před válkou, později funkcionář oddílu. Syn, který vyrostl po tátovi na téměř 190 cm, začal hrát už jako školák. Když byl první rok na průmyslovce, tátu zavřeli. Obec poslala na Vlastu hodnocení a kvůli tátovi ho málem z průmyslovky vyhodili. Jenže v té době už reprezentoval školu jak ve volejbalu, tak v košíkové a to ho zachránilo. Jednou přijela do školy komise až z Prahy a vybírali do reprezentace pro mistrovství středních škol v Německu. Vlastu vybrali okamžitě, dokonce do obou týmů, košíkové i volejbalu. Pak se ale domákli, že má tátu v kriminále, a bylo po reprezentaci. Nesměl vyjet ani do NDR. Po maturitě se vrátil domů, byl opět posilou mančaftu, ale za rok rukoval. Vloni, když ho nominovali do Dukly, hráli několikrát i v Hradci, tam ho viděl trenér krajské reprezentace a nabídl mu, aby po vojně nastoupil k nim do prvoligového oddílu. Nabídku samozřejmě přijme, domů se nevrátí. Jeho rodina tam má pověst třídních nepřátel. Eva už od holek věděla, že Heda je také z buržoazní rodiny, a tak před ní mohla mluvit tak, jak by ani doma, ani před ostatníma holkama v kanceláři mluvit nemohla. Pak se rozpovídala i Heda. Také pochází z podobných poměrů jako Vlasta, dokonce i ze stejně velkého městečka, jen kdesi na Vysočině. Její rodině patřil velkoobchod s uhlím a také měli koloniál. Rodiče kmitali celý den kolem firmy, o domácnost se staralo služebné děvče, a když byly děti malé, Heda má o dva roky staršího bratra, měly i chůvu. V městečku platili za lepší rodinu, ale byla to jen dřina, starosti a odříkání. V patnácti ji rodiče poslali k bezdětné tetě do Prahy, aby poznala městský život a vystudovala dvouletou obchodní školu. V květnových dnech, když Praha volala o pomoc, sedl otec do jejich malého náklaďáku, vzal pár chlapů a jeli Praze na pomoc. Poslední slova, která prý mamince při loučení řekl, byla, že musí do Prahy kvůli Hedušce. Střílí se tam a on o ni má starost. Rozstřílený náklaďáček našli o sedm kilometrů dál v polích, všichni byli mrtví. Nejspíš narazili na ustupující německé kolony a to je stálo život. Po čtyřicátém osmém, když se znárodňovalo, by jim také všechno vzali, ale protože jim tátu zabili koncem války Němci, nechali jim alespoň dům. Maminka dál prodávala v jejich krámě, s tím rozdílem, že byla jen zaměstnanec, bratr byl vyučený, uchytil se v blízké fabrice a ona v kanceláři v okresním městě. Byla spokojená, měla spoustu přátel, do vdavek nespěchala. Pak se zamilovala do jednoho volejbalisty. Zdálo se, že je to nejlepší člověk, kterého kdy poznala. Jezdili s partou po volejbalových zápasech, plánovali svatbu a společný život. A pak se stala ta věc. Heda otěhotněla a Zbyněk, kterého milovala a kterému bezmezně věřila, si k oltáři odvedl jinou. Byla těhotná na měsíc stejně jako Heda, ale její rodiče měli nějaký majetek v Jugoslávii, kde se soukromé vlastnictví, na rozdíl od nás, neznárodňovalo, takže pro vypočítavého Zbyňka to byla výhodnější partie než Heda, která neměla nic. Zůstat svobodnou matkou tam u nich na Vysočině, kde každý znal její rodinu, byla hrozná ostuda. Ani její matka to neustála, vyhodila ji z domu, nevzala ji k sobě ani pražská teta, která ji přitom měla jako vlastní. Nakonec skončila u bezdětných příbuzných, volyňských Čechů, kteří se po válce vrátili z Ruska a uchytili se v Novém Jičíně. Ti jediní z jejich nóbl rodiny byli ochotní se o ni postarat. Přijela tam bez koruny, i oni měli hluboko do žlabu, v Rusku museli nechat všechen majetek a náš stát jim přidělil jen holý byt. Byli to už starší lidé, žili z jakéhosi důchodu, doslova z ruky do huby. Když Heda porodila, obešel strýc všechna smetiště a našel vyhozený dětský kočárek, trochu ho poopravil a spolu s jinými volyňskými Čechy dali dohromady jakous takous výbavičku. Hedina rodina na Vysočině, včetně její matky, se zatvrdila a neprojevila o ni žádný zájem. Udělala ostudu, musí za to pykat. To vyprávění bylo tak smutné, že se Evě tlačily do očí slzy a skoro litovala, že je k ní Heda tak důvěrná. Proč se jí svěřuje? Proč zrovna jí? Heda, jako by jí četla myšlenky, se znovu vrátila k volejbalu. Její bývalý milenec, otec jejího syna, dělá teď trenéra prvoligového družstva žen v Hradci. Má dobré postavení, jezdí s volejbalem po celé Evropě, v Jugoslávii, v hotelu příbuzných své ženy, tráví každoročně prázdniny. Má také syna, narodil se ve stejném měsíci jako její Lubošek. Na kluka jí neplatí, bylo pod její úroveň se ho o něco prosit. Od té doby ho nikdy neviděla. Rozhostilo se ticho. Venku za oknem se rozpoutala letní bouřka. Setmělo se, málem neviděly na práci, ale nerozsvítily, to smutné vyprávění si přímo říkalo o černou hodinku. Po chvíli Heda pokračovala. Tenkrát před šesti lety jí bylo hrozně. Strýčkovi a tetě musela být vděčná za každý krajíc chleba. I když jí nic nevyčítali a malého měli rádi, nevěděla, co s ní nakonec bude. Kluk byl pořád nemocný, celé noci s ním probděla, v půl roce pak dostal vysoké horečky a zkřivila se mu tvářička. Rozhodla se, že to skončí. Malému oblékla jedinou novou soupravičku, kterou měla, po porodu ji dostala od své nejlepší kamarádky, dala ho do kočárku a jela k trati, chtěla s ním v náručí skočit pod vlak. Ten den bylo pod mrakem, obloha byla těžká a smutná, ale najednou, nějakým řízením osudu, se mezi mraky objevilo slunce. Byl to jen okamžik, jen pár paprsků, ale jí se v duši něco zlomilo a neudělala to, to by tu dnes nebyla. Malý se pak začal uzdravovat, ve vojenských opravnách jí nabídli místo v účtárně, konečně měla vlastní peníze a začalo se jim dařit lépe. Byla dobrá účetní, brzy povýšila a po třech letech se dozvěděla o místu s bytem tady u nás. Byt není nic moc, dvě místnosti ve starém domku proti fabrice, společný záchod, společná koupelna, ale jaké štěstí, že ho má. Po čase se s ní udobřila i matka. Sehnala si tu místo a bydlí u ní. Bouřka doznívala, znovu se ukázalo slunce. Chvíli bylo ticho, pak opět promluvila Heda. Řekla, že ani neví, proč jí to všechno vyprávěla, ještě před nikým si takto srdce neotevřela. Asi je to tím, že jí Eva tak moc připomíná sebe, když byla zamilovaná do volejbalisty, kdy pro ni nic jiného nežli on a nalajnované volejbalové hřiště neexistovalo. Eva byla z její zpovědi otřesená. Vlasta přijede až v sobotu, nebylo s kým si o tom popovídat. A kdoví jestli to on pochopí, vždyť je to jenom mužský. Po pár dnech se vrátila z dovolené Věra, vyprávěla o Slovensku, byla nadšená výletem do Trenčína, bájila, co je tam všude zboží, které tady člověk nevidí, ukazovala, co všechno si dovezla, a Eva na smutné vyprávění zapomínala.

Překulila se polovina srpna. Jednoho dne přišla Eva do práce a na stole, ve sklenici od kompotu, měla obrovskou kytici rudých růží. Nechápavě zírala na Hedu, kdo to sem dal? Nikdo jiný než ony dvě v kanceláři nebyl, ostatní pořád ještě čerpaly dovolenou.

„Dnes je osmnáctého, máte přece narozeniny,“ a Heda vstala od stolu a podávala jí ruku.

„No jo, já na to úplně zapomněla,“ koktala vyděšeně Eva. Byl to pro ni šok, jaký už dlouho nezažila. Doma si na takové rozmařilosti, jako narozeniny nebo svátky, nehráli. Na Josefa chodili tátovi známí gratulovat, to ano, ale u dětí se to nikdy neslavilo. Navíc Eviny narozeniny bývaly vždycky o prázdninách a ty ona trávila u babičky na vesnici. Na oslavy narozenin nebyl během žní čas ani nálada. Teď stála jako omámená. Taková kytka a pro ni? Nikdy žádnou kytku od nikoho nedostala, natož tak velikou a krásnou. No, to až uvidí doma a Vlasta! Ti budou koukat. A kde se dá sehnat taková kytice? Vždyť všechna poupata jsou stejná, jedno jako druhé, a je jich přesně osmnáct. Ale to nebylo všechno. Heda jí důvěrně sdělila, že sice na dovolenou nárok nemá, to přece ví, ale ona s Pepkem zařídili na kádrovém, že si může týden přece jen vybrat, a to koncem srpna. Mluvila přece o tom, že by ráda jela s Vlastou k nim na Moravu. To už cítila, jak se jí něco stahuje v hrdle, to už nemohla vděčností ani promluvit. V tom přišel do kanceláře hlavní účetní a i on jí podával ruku.

Před polednem do kanceláře vstoupil vedoucí nákupu Valoušek, který měl přezdívku Rakušák. Narodil se v minulém století, ještě za císaře pána vychodil školy a nikdy se netajil obdivem k Rakousku-Uhersku a pořádkům, které tehdy panovaly. Za dobu, co tu sedávala u svého malého stolku, tu byl již mnohokrát. Byl uzavřený a vyzařovala z něho jakási zvláštní důstojnost. Nejen všeobecné, ale celé budově připadal, jako by patřil do jiného světa. Bylo mu už přes šedesát, mohl by si užívat důchod, ale pracoval dál a všichni se děsili dne, kdy do důchodu půjde. Jeho podřízení, smečka rozjívených chlapů z nákupu, se mu nemohli rovnat. Valoušek znal v téhle republice snad každého, kdo mohl být fabrice něčím užitečný. Dodavatelsko-odběratelské vztahy byly oficielně založeny na plánovaném hospodářství, ale neoficielně na kontaktech a známostech, a ty měl jenom on. Až s tím Valoušek praští, tak prý můžeme zavřít fabriku, říkal každý, kdo nákupu a výrobě jen trochu rozuměl. Při svých dřívějších návštěvách si Rakušák Evy nikdy nevšiml a zřejmě by tomu tak bylo i dnes, ale jeho pohled upoutaly růže na jejím stolku a zeptal se, samozřejmě ne Evy, ale Hedy, kterou přece jen jakž takž uznával, kde se tu ta kytice vzala? Heda mu ochotně vysvětlila, že Eva má dneska narozeniny, je osmnáctého srpna a ona slaví osmnácté narozeniny a růží je také rovných osmnáct. To s Valouškem udělalo divy. Jak se tu nikdy nezdržel déle, než bylo nezbytně třeba, tentokrát odsunul židli u Hančina stolu, sedl si naproti Evě a prohlížel si ji, jak kdyby teprve teď zaznamenal, že tu někdo takový sedí.

„Tak vy jste se narodila osmnáctého srpna? A víte, že ten den památného roku osmnáct set třicet se narodil i císař František Josef I.? Na trůn nastoupil ve čtyřicátém osmém roce a vládl až do šestnáctého roku dvacátého století. On a anglická Viktorie byli dva nejdéle vládnoucí panovníci Evropy, oba ze staré školy. Jó, za něj, to byly jiné pořádky, to se jinak dařilo zemím Koruny české.“ A jako by se zasnil, zadíval se někam ven a povzdechl si. Pak ještě dodal, že to ale Eva nemůže vědět, školy o tom dnes mládež neučí a to je škoda. Popřál jí a řekl, ať si váží data, na které se narodila, je to posvátný den a posvátný měsíc, a dojatě odešel. Eva se nechápavě podívala na Hedu. Jak si může někdo takhle veřejně dovolit chválit císaře pána? Vždyť ve škole je o Rakousku a o císaři učili jen to nejhorší.

„No, víte, on nemá rád Masaryka, prý to byl nacionalista a rozbil Rakousko-Uhersko. A našim komunistickým mocipánům tenhle jeho postoj stačí. Každý, kdo dnes nadává na Masaryka a na první republiku, je jejich kamarád. Jeho lásku k Rakousku tolerují, oni znají beztak Rakousko jen z Dobrého vojáka Švejka. Valoušek si ale pamatuje dřívější pořádky a obdivuje je, Masaryk je pro něj hrobař zlatých časů.“ Chvíli se jako by zamyslela, pak nejistě pokrčila rameny a pokračovala:

„Kdoví jak to tehdy doopravdy bylo. Lžou nám dneska, asi lhali i za první republiky. Tehdy museli Masaryka vychvalovat a Rakousko pomlouvat. Pravdu se už stejně nedovíme. Já si pamatuju, že i moji prarodiče z otcovy strany vzpomínali na císaře v dobrém a nebyli rádi, že se Rakousko rozpadlo. Možná měli pravdu, vždyť co jsme z toho nakonec měli? Přišla válka a protektorát a teď? No, před vámi to už dneska říct můžu, v osmačtyřicátém se vlády v zemi zmocnila lůza, co lidí pak pozavírali a o nějaké naší samostatnosti se mluvit nedá vůbec. Rusy musíme poslouchat, na Západ nikoho nepustí, a kdo není ve straně… škoda mluvit.“ Pak se přece jen zarazila, asi jí došlo, že Eva, i když má teď kluka, který to má u komunistů podělaný navrch, je přece jen z komunistické rodiny. Z celé té debaty se Eva nemohla chvíli vzpamatovat, ale v kanceláři byla jen s Hedou a ta už si o tom povídat nechtěla, konec konců, co do minulosti, budoucnost je před ní, vždyť je jí teprve osmnáct. Chvíli po Rakušanovi vrazil do dveří účtárny vedoucí odbytu Václav Balán. I jeho už tak trochu znala, neunikla jí jeho zvláštní, vysoká a vychrtlá postava s rachitickým hrudníkem, úzkými rameny a snědá tvář s vysedlými lícními kostmi a vpadlými tvářemi. Po fabrice pobíhal v rozevlátém klotovém plášti, nikdy se na nikoho neusmál, ani na Lidku ne, přestože se snažila s ním laškovat. Od holek už věděla, že je dobré udržovat s ním přátelské vztahy, přes odbyt se za hubičku prodává odpadové dřevo na topení a na výdejce nesmí chybět jeho podpis. Dnes mu také neušly růže, zarazil se a očima těkal z Hedy na Evu. Heda, jak už měla od rána najeté, spustila, že tady Eva má dneska narozeniny, osmnácté… Podíval se na ni a v ten okamžik se objevilo v jeho očích něco teplého, něco jako záblesk něhy. Nesedl si proti ní jako Valoušek, zůstal stát a pomalu, jako by vážil každé slovo, pronesl:

„Tak osmnáct, hm… krásný věk. To už jsem měl za sebou rok v Dachau. Ještě celých pět let mě tam čekalo. Kdybych v den svých osmnáctin věděl, co všechno ještě budu muset… ani bych nechtěl žít. Celou tu dobu, den co den jsem se každé ráno divil, že se probouzím, že dejchám…. v mládí snad člověk vydrží všechno. Dneska tomu ani uvěřit nemůžu.“ I on jí popřál, předal Hedě lejstra a s vlajícím kloťákem za zády odběhl. Když se za ním zavřely dveře, vysvětlila jí Heda, že Balán byl v Dachau celých šest let. Partu sedmnáctiletých kluků už půl roku po okupaci poslali za odboj proti říši do koncentráku. Bylo jich pět, vrátil se jen on sám. Každý ví, co to byl koncentrák, tvrdá práce, bití, málo jídla. Proto je dnes tak hubený, v době, kdy každý mladý kluk žere jako mlátička, měl jen hlad a hlad. Eva připomněla svého otce, také byl za Němců zavřený, také se vrátil vychrtlý, to ví z matčina vyprávění, on sám o tom, co všechno zkusil, nikdy nikomu z rodiny nevyprávěl. Možná je to i tím, že ho tam připravili o zdraví, mlátili je do hlavy a on je teď hluchý. Když je v prvém ročníku na ekonomce dělili do skupiny na angličtinu a němčinu, přihlásila se na angličtinu, věděla, že táta by němčinu nestrávil. Ostatní holky stále měnily svá rozhodnutí, tak se třídní naštval a rozdělil je sám. Prvních patnáct dal na němčinu, zbytek na angličtinu. Eva byla v abecedě pátá, byla tedy němčinářka. Když to řekla doma, byl oheň na střeše. Otec se rozeřval, že na němčinu chodit nesmí. Nechce doma slyšet jediné německé slovo. Ještě ten večer napsal třídnímu dopis, ve kterém ho důrazně upozornil, že buď se jeho dcera bude učit anglicky, nebo nebude na ekonomce studovat. A třídní ji na angličtinu přeřadil, jedinou ze třídy. Dnes už ví, že je to jedno, jestli se učila A nebo N, stejně se na Západ nikdy nedostane, tak proč to vlastně školy učí? Je to jen ztráta času. Heda ale pronesla, že je ještě mladá, snad se dočká toho, že se jednou hranice otevřou.

Za pár minut po Balánovi přisupěla do kanceláře další pracovnice odbytu Mašková, přezdívaná „bába tlustá“. Eva už věděla, že na odbytě jsou podobné „krasavice“ dvě, „bába tlustá“ a „bába kulatá“, stará Vamberka. Obě byly širší než delší, ale Vamberka byla o celou hlavu menší než Mašková, takže připomínala spíš kouli. Obě byly Evě od první chvíle krajně nesympatické. Bába tlustá oslovovala Hedu zásadně „slečno“, přestože všichni na budově jí říkali buď Hedo, nebo paní Slámová. Tlustoprdka Mašková jí tím oslovením neustále připomínala její neodpustitelný poklesek, dítě za svobodna, zatímco ona je mravopočestně provdaná matka tří dětí. Bába tlustá by musela být slepá, aby si nevšimla růží, a když se i jí dostalo vysvětlení, zavzdychala a nenechala si ujít příležitost dát Hedě, sice nepřímo a s šestiletým zpožděním, ale přece jen lekci z mravného chování. Ona si na den svých osmnáctin moc dobře pamatuje, v ten den se totiž zasnubovala, ale svatba byla až po roce, nemusela se vdávat jako dneska ty nemravné holky. Po celou dobu, co s manželem chodili, by si ani nedovolili pomyslet na nějaké ty… Prvorozený syn se jí narodil až dva roky po svatbě. Když jim zdůraznila svoje mravní kvality, napomenula Evu, aby si i ona na sobě nechala záležet, poctivost má holka jenom jednu, ještě zdůraznila, že když se vdávala, byla široko daleko nejhezčí nevěsta, pak hrdě odešla. Eva vyprskla.

„Já se jí chtěla zeptat, jaké že ji potkalo neštěstí, že se z vyhlášené krasavice stala za dvacet let tím, co je dneska.“ Heda poznamenala, že je dobře, že udržela jazyk za zuby, ta stará čarodějnice by ji prý roznesla po fabrice. Nakonec je stejně jen k politování. Ten její jí sice udělal tři děti, po nich ztloustla, nohy má plné křečových žil, bez bandáže by ani chodit nemohla, ale on si dále užívá se ženskými, co prý před ním nevyleze na strom, tak…

Ten den jí všechny návštěvy, které vstoupily do kanceláře a viděly kytici, blahopřály. Připadala si obletovaná jako princezna, nebyla zvyklá být středem zájmu. Všichni jí lichotili, osmnáct, jaký to krásný věk. Skoro každý se rozpovídal, jaké to bylo, když jemu bylo osmnáct. Co všechno má člověk před sebou, když slaví osmnáctiny, co všechno krásného ho čeká!

Odpoledne, když šla z práce, se neplížila zadem jako jindy, aby ji matka a prodavačky nemohly odchytit a zpovídat, co je nového. Tentokrát šla přes krám a hrdě si nesla svou kytici rudých růží. Matka za pultem údivem otevřela pusu. Eva jí na celý krám oznámila, že dnes je přece osmnáctého, dnes má narozeniny.