Ladislav Beran

Námluvy se zločinem

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7950-0 (epub)

ISBN 978-80-243-7951-7  (mobi)

Ďábelský plán

Proč se vrátil Bořislav Sulek – v písecké galerce známý jako Šopés – ke konci osmdesátých let, konkrétně v roce 1988, z vojny až o osm měsíců déle a přinesl si z vojny novou přezdívku Iron, tak to se na písecké kriminálce dozvěděli, když za ním přišly jeho materiály z vojenského kriminálu ze Sabinova. Sulek totiž jako voják záklaďák vykrádal brzdovou kapalinu z uložených enzetových tanků, kterou nejen že sám pil, ale prodával ji v Táboře při vycházkách po hospodách. Nějak se to tenkrát domákli kontráši z vojenského okruhu v Táboře, kde sloužil, a šel si za to sednout na pár měsíců do Sabinova.

Na vojenské prokuratuře v Táboře, potažmo u vojenského soudu v Českých Budějovicích, mu přišili ohrožení bojeschopnosti uložené vojenské techniky. K tomu dostal „královský paragraf“ rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví.

Přezdívka Iron Sulkovi už zůstala a postaru Šopés mu ze štamgastů v hospodě Zlatá hvězda řekl už málokdo.

Nebylo divu. Sulek se tím, že si občas cvakne ironu, nijak netajil. Modrý iron nosil s sebou v placatici od rumu, a protože se na trhu začátkem devadesátých let objevil v půllitrovkách modrý alkohol, všichni, kdo ho neznali, měli za to, že jen machruje a má v placatici právě ten zmíněný nápoj, který se jmenoval Raketa. To, že Bořislav Sulek takzvaně pálí svíčku z obou stran a škodí si, se čas od času mohla písecká kriminálka dočíst ze svodky denních událostí, kdy se dozvěděla, že písecké obvodní oddělení muselo opilého a hlavně agresivního Irona uklidit na záchytku do Českých Budějovic.

Po jednom takovém extempore v hospodě U Jiříka z Poděbrad, kde se Sulek v opilosti popral a musel být převezen na záchytku, se v Písku už neobjevil. Popravdě řečeno zdejším policistům vůbec nechyběl a kriminálce jakbysmet. Komu však chyběl, byla jeho matka, které po dvou měsících došlo, že na té záchytce nemůže být přece tak dlouho. A protože špatně chodila, poslala svoji sousedku Věru Mašákovou na obvodní oddělení policie, aby se tam přeptala, co s jejím synem je. To už bylo pár měsíců po sametové revoluci. Mašáková se toho moc nedozvěděla a odešla s nepořízenou. Když se na policii za další čtyři měsíce objevila Mašáková znovu, tentokrát už ve společnosti Jiřiny Sulkové, došlo na sepsání protokolu o pohřešované osobě. Jen co Jiřina Sulková z kriminálky odešla, pátračka Čtveráková sedla k telefonu a na centrální evidenci vězňů v Praze si ověřila, zda Bořislav Sulek nesedí v nějaké věznici po republice. Od pracovnice vězeňské služby se během chvilky dozvěděla, že takové jméno centrálním registrem vězňů tou dobou neprochází, a tak po Bořislavu Sulkovi alias Ironovi vyhlásila celostátní pátrání jako po pohřešované osobě. Bylo tedy na všech policejních útvarech v republice, aby prověřily, zda se Sulek nenachází v nějakém nemocničním zařízení, což byla vždy alfa a omega každého vyhlášeného celostátního pátrání po pohřešovaných osobách. Víc na písecké kriminálce udělat nemohli. Pokud byl Sulek živý, dalo se předpokládat, že uvízne při náhodné perlustraci osob na Hlavním nádraží v Praze nebo v parku u nádraží, kterému tu pražská kriminálka začala říkat Šervůd, neboť tam bylo v noci, ale často i ve dne, dost nebezpečno. Tady se totiž začali zdržovat první bezdomovci, neboť Praha byla dost velká na to, aby se tam takový člověk ztratil.

V té době si republika začínala postupně užívat svobody a demokracie. Ale lidé vůbec nepočítali s tím, že se na svobodu dostane díky vyhlášené amnestii přes dvacet tisíc propuštěných vězňů, kteří si ale získanou svobodu a demokracii vykládali po svém. Jako první to pocítila policie, potažmo kriminálka, neboť propuštění kriminálníci se chovali jako psi puštění ze řetězu.

S otevřením státních hranic se do republiky začaly dostávat do té doby neznámé drogy. Všude na kriminálkách se tím pádem objevily nové lajny. Dostali je nejen grogaři, ale i památkáři, neboť se objevily případy vloupání do kostelů, které takové násilí od husitů až do této doby nepoznaly. Tak jako se drogaři museli učit nové problematice za pochodu a osvojovali si termíny, s nimiž se předtím nikdy nesetkali – jako u extáze kamarádské označení éčko, koule, koláč, extožka, bobule, smajlík, u marihuany hulení, tráva, gandža, špek, joint, skunk, péro, u pervitinu pak piko, péčko, pergo, peří a speed – tak i památkáři se u vykradených kostelů od farářů poprvé dozvídali, co je to patena, ciborium, andělské zvonění, jaký je rozdíl mezi gotickou a barokní monstrancí, co je to svatostánek, oratoř, ambit, kůr či v kostele apsida, jak vypadá svatý Jan Nepomucký či svatý Florián. Když se k tomu v republice přidal ještě nárůst vražd, loupežných přepadení a velkých podvodů, byly všechny kriminálky díky neuvážené amnestii v neustálé permanenci. Krátce na to padl také ochranný dohled, kdy se kriminálníci už nemuseli po návratu z výkonu trestu na kriminálce hlásit, a kriminálka tak ztratila přehled o galerce. Nebylo divu, že svodky denních událostí se plnily závažnými případy a nemívaly dvě, ale až pět stránek.

Nejinak tomu bylo i na písecké kriminálce, která se začátkem devadesátých let potýkala s velkým nárůstem vloupání do kostelů po celém svém rajonu, a oba mládežníci, kteří měli po své lajně i drogy, se setkávali na diskotékách často s případy, kdy se tu objevovali neznámí lidé a rozdávali mladým tanečníkům taneční drogu extožku a jointy marihuany zadarmo, což nebyla z jejich strany žádná charita, ale promyšlený ďábelský plán, jak si zajistit novou klientelu.

Začátek roku 1993 se pro píseckou kriminálku nezačal vyvíjet zrovna moc šťastně. Památkář poručík Studnička, který měl na starosti jakožto majetkář ochranu památek a kulturního dědictví, už měl v únoru ve svém sešitu zapsány čtyři případy vykradených kostelů a dvě vykradené návesní kapličky na milevské straně a neměl k tomu jediný slušný poznatek. Jeho kolegovi z kanceláře poručíku Machovi se během tří dnů v únoru okotily v rekreační oblasti kolem přehrady na Podolsku a dál k Červené nad Vltavou další čtyři vykradené chaty s docela velkou škodou.

O nějakém chataři cesťákovi, který udělal chatu, aby měl kde přespat a něco málo si vzal na cestu, nemohla být vůbec řeč, takže na ranní poradě u šéfa kriminálky kapitána Karase měli každý den co vysvětlovat. I oba mládežníci se nemohli chytit s kloudným poznatkem k několika případům, kdy se před školami objevovaly dvě mladé ženy a rozdávaly za srandovní peníz školákům extožku.

Kriminalisté tomu říkali ranní mytí hlav, protože šéf kriminálky si nebral servítky a tak pátračka Čtveráková, která vybírala na kriminálce pokuty za sprostá slova do společného vochlafondu, si spokojeně mnula ruce, neboť sklenice na stole šéfa kriminálky se každou ranní poradu slušně plnila padesátikorunami. Přitom se nikomu z kriminálky nedala upřít snaha dostat se pachatelům na kobylku.

Jeden jako druhý sloužili od nevidím do nevidím a snažili se z galerky dostat informace, které by vedly k pachatelům.

Kritický byl, alespoň pro poručíka Macha, který měl po své lajně rekreační objekty, víkend, protože to se většinou na chatách objevili jejich majitelé, aby si je zkontrolovali a přitom zjistili vloupání.

První pondělí v březnu na ranní poradu poručík Mach už tradičně zaspal a přišel do práce dost pozdě. Studnička u šéfa kriminálky hned na začátku porady omluvil jeho zdržení, že přijde později, neboť mu není dobře, ale kapitána Karase to nezajímalo, protože si ve svodce přečetl o dalších dvou vykradených chatách. Tentokrát v Temešváru, kde se toho ztratilo požehnaně.

„Tak panu Machovi není dobře? A jak má bejt, Studno, mně, když půjdu za chvíli nahoru ke starýmu na koberec? Co mu vůbec je?“

„Zvrací. Asi je v tom. Je těhotnej,“ snažil se Studnička uvolnit napjatou atmosféru.

„Těhotnej? Kdyby byl pan poručík těhotnej poznatkama a něco pěknýho se z toho konečně narodilo, udělal by mi velkou radost.“

„Právě o to se celej večer snažil U Jiříka z Poděbrad. Narazil tam totiž na překupníka Frantu Mandíka, ale na toho neměl. Franta odešel domů po svejch, Mach si musel zavolat taxíka. Něco málo prej ale z Franty přece jen dostal,“ otočil se Studnička za sebe do dveří, ve kterých už stál jeho pobledlý kolega z kanceláře.

„Tak povídej, Machu. Kdo vyhrál tu fernetovou smršť s Mandíkem, to už jsem se dozvěděl. A teď to i vidím. Povídej, co ses dozvěděl od Franty zajímavýho.“

„Na ty naše chaty sem vyjíždí parta z Prahy a posílá je sem Šopés, co je momentálně na perníku. Na některejch vykradenejch chatách ještě před vojnou s jeho tátou melouchařili. Mandík zatím nic nekoupil, tohle má sice z druhý ruky, ale od Franty to vždycky sedělo. Je nasranej, že zatím nic nekoupil, protože, jak si přečet v novinách, co se na chatách ztratilo, na všechno by měl odpal. Má za to, že pár věcí šlo v Příbrami určitě do zastavárny a do bazarů,“ chytil se Mach za břicho, ale to už měl slovo šéf kriminálky.

„S tím už se dá, Machouši, konečně něco dělat. Neztrácej čas a upaluj se vyplakat na záchod. Dneska jsi, Machouši, nemocnej. Jdi si lehnout. Vyber si volno, máš na něj nárok,“ poslal šéf kriminálky Macha domů a přešel k dalším případům, které přinesla víkendová svodka denních událostí.

Ten den odjel Studnička na poradu všech kostelníků, jak si památkáři na kriminálkách říkali, do Českých Budějovic sám. Z porady na krajské kriminálce se vrátil až před koncem pracovní doby, a protože měl chuť na pivo, zastavil se cestou domů ve Skleníku u starého mostu. Jen co si sedl ke stolu, z něhož měl krásný výhled na most a přes řeku na novou barevnou Portyč, které se tu neřeklo jinak než Titanik, objevil se u jeho stolu štamgast kriminálky Eda Smutný. V galerce známý jako Brko, recidivista bez řidičáku, který se rád povozil v cizím autě, ale muselo to podle něho být nadupaný brko! Pokud ho nechytla policejní hlídka, tak auto vracel vždycky na své místo, což už se mu párkrát nevyplatilo. Hned si přisedl ke Studničkovi, vytáhl z kapsičky riflové bundy kusovku a zapálil si. Studnička hned odhadl, že to nebude samo sebou, a poručil mu taky pivo. Jen co si zapálil dýmku, Smutný se k němu přes stolek spiklenecky naklonil.

„Nechcete mě, pane Studnička, ožrat?“

„A byl by k tomu, Edo, důvod?“

„Mám dneska narozeniny a nemám floka. Tady už piju druhej den na sekyru a dneska mám ty narozeniny. Stačí mi stovka. U mě se vám to neztratí.“

„Edo, ty jsi kanec, ty sis mě splet s bankou, ne? Neslavils ty narozeniny už v prosinci?“

„To jsem měl smutek, pane Studnička. Utekla ode mě Sylva a ukradli mi kolo.“

„Edo, o Sylvě vím, ale tys měl fakt někdy kolo? Teď mě pořádně houpeš,“ řekl Studnička a požádal mladičkou servírku o sparty a další dvě piva.

„Měl jsem ho půjčený od Jindry Chmelíka a ukradli mi ho před Marjánkou, když jsem si tam skočil na jedno. Jindra si ho pak našel v bazaru ve starý Fezovce a musel ho za čtyři stovky vykoupit zpátky. Do dneška si ten pitomec myslí, že jsem ho tam prodal já.“

„A neměl samozřejmě pravdu. Slyšel jsem, Edo, žes zase přepřahal a máš novou babu z Jitexu.“

„Kurva, vy po mně zase jdete, pane Studnička? To je tájo.“

„Pěkný tájo, když si o tom povídaly dvě ženský u holiček na Žižkovce.“

„No to je v prdeli! Ty lidi jsou dneska svině. Závidí. Je to panička, ale s tou je to mazec. Fakt pořádný brko. Já když k ní dopoledne přijdu, protože chodí na odpolední, tak už je rozpálená jak trajfus a řve při tom, že musíme zapínat rádio. Vlastě jsem jí dal poslední varování, jinak že ji zastřelím, protože byla v posteli jako dřevo. Asi dostala holka vítr, tak šla holt dál. Nesháníte náhodou takový ty tři zlatý zvonky, co s nima zvoní ministranti v kostele?“

„Edo, ty mně snad vidíš do hlavy. Vypadá to, že ze mě toho stováka fakt dneska asi vytáhneš. To víš, že by se hodilo. Andělský zvonění mi chybí z vloupačky do kostela na Orlíku. U koho jsi to viděl?“

„Nejen viděl. Dokonce jsem si s ním zazvonil právě u tý paničky, než jsme na to spolu vlítli. Ten její je blázen do starožitností a přitáh to prej z hospody od Lip. Je to bejvalej lampasák, jezdí ven s tirákem a bydlí v tom posledním věžáku za Rackem na nábřeží.“

„To všechno, Edo, vím. Jak se jmenuje i ve kterým patře bydlí? To rádio prej tam hraje dopoledne skoro pořád.“

„To mě netrápí. Dvě stovečky byste, pane Studnička, nenašel? Zamáz bych tady trochu tu sekyru. Jednu menší mám ještě v hospodě U Jiříka z Poděbrad a tam bych se zase rád ukázal,“ sbalil Eda cigarety automaticky do kapsy a čekal, co to se Studničkou udělá.

„Nějakou sošku svatýho jsi tam v tom kvartýru neviděl?“

„Sošku ne, ale teď jsem si vzpomněl, že jsem si bral kyselej bonbon z takovýho zlatýho kalichu na noze s pokličkou. Ten byl taky zlatej. No zlatej – měl stejnou barvu, jako jsou ty zvonky. To bylo hned vedle postele,“ udělal Eda na Studničku psí oči a ten vytáhl z peněženky dvě stokoruny, strčil je Smutnému do kapsy riflové bundy a zavolal ke stolku servírku, aby zaplatil.

„Když už jsem s tebou hodil, Edo, řeč, neukrad jsi náhodou na Gottwalďáku za Olympií minulej tejden bílý Fiat Uno s pražskou espézetkou?“

„Vy taky děláte do aut, pane Studnička? Já myslel, že jen do kostelů?“

„Tak ukrad, nebo ne?“

„Ale no tak. Já auta přece, pane Studnička, nekradu. Já se v nich jen povozím a v pořádku je vracím. Řidičák nemám, ale nikdy jsem žádný nenaboural. Já jinej paragraf než klasickou dvě stě devítku nikdy neměl. I když takový svezení v unu je už fakt brko! Kdybyste měli na kriminálce zájem o super řidiče…“

„Edo, děláš si prdel? S tvým trestním rejstříkem?“

„No jo, to by nešlo. Ale že jste to vy, pane Studnička, tak se na ten Fiat Uno určitě poptám,“ slíbil Eda na odchodu Studničkovi, který byl sice o dvě stovky lehčí, ale vůbec toho nelitoval. Domů ještě nešel, ale zašel se podívat na „nemocného“ kolegu z kanceláře do jeho garsonky.

Ještě než k němu vyjel nahoru výtahem, tak mu raději zavolal mobilem. Mach mu to vzal okamžitě.

„Jsi sám, Machouši? Jedu tě nahoru vyléčit. Nemáš tam náhodou nějakou ošetřovatelku?“

„Takový ke mně nechodí. Jdeš jako na zavolanou. Uvaříš pořádně silnou česnečku. Už jsem v pohodě, ale jsem slabej jako moucha. Do smrti nechci fernet vidět.“

„Vidět ho, ty vole, můžeš, ale nesmíš ho chlastat s Frantou Mandíkem, kterej už léta pije první ligu a tyká si s personálem na záchytce v Červeňáku i v Budějkách,“ vlezl Studnička do výtahu a za chvíli už seděl u stolu a škrabal brambory. Silná česnečka, kdy Studnička nešetřil česnekem, špekem, pepřem a zeleninou, postavila Macha na nohy. Když Studnička vyndal z lednice dvě plzně, dalo se s Machem už slušně o všem komunikovat, a tak se rozhovořil o večeru v hospodě U Jiřího z Poděbrad, kde narazil na štamgasta z galerky Frantu Mandíka, kterému nic v Písku neuteklo. Proto mu také Mach poručil pár fernetů a pivo a dopadl u výčepu tak, jak dopadl.

„Franta určitě o těch vykradenejch chatách ví dost, ale už to, že mi nakonec pustil tu partu Pražáků, mi za tu opici stálo. Šopés je na perníku, a tak shání prachy, kde se dá. Ale to, že si ten krétén po takový době vzpomněl právě na Písek, to mu, hajzlovi, nedaruju. Jako by kolem Prahy a Berouna nebylo dost chat. Padlo tam od Franty ještě jedno jméno, ale já si celou dobu lámu hlavu, jaký bylo. Určitě to byla přezdívka,“ upil Mach opatrně piva, a když zjistil, že mu to dělá dobře, nalil celou sklenici.

„Přeříkej si, Machouši, abecedu, mně to pomáhá.“

„Co myslíš, že jsem celou dobu dělal? To už jsem zkusil mockrát. Není v abecedě. Já si určitě vzpomenu. Něco mi říká, že to byla nějaká kytka.“

„Tak se zejtra zajde za Frantou a musí to z něho vypadnout.“

„To je to, co bych nechtěl: aby si myslel, že nás to moc zajímá. Moc bych za to nedal, že Franta v těch vloupačkách s tou partou jede. Tohle sice z něho vypadlo, ale kdoví, jestli si to pamatuje, že mi to vůbec řek. Co Karas?“

„Karas dobrý. Rozhodně nešel nahoru k řediteli s prázdnem. Ale já jsem udělal před chvílí za dva stováky ve Skleníku u mostu kup. Narazil jsem tam na plonkovýho Edu Smutnýho a mám chlapa, co koupil kradený věci z Orlíku. Eda teď šoustá jeho starou.“

„To je panička toho bejvalýho lampasáka, co jezdí na tiráku do Rakouska?“

„Jo. Ten to je. Koupil U Třech lip andělský zvonění a podle toho, jak mi to popsal, tak patrně i patenu. Má to doma v ložnici. Ty, to Rakousko, tam už přece skončilo dost věcí u starožitníků a do toho tiráku se dá leccos schovat.“

„Pak že chodit do hospod se nevyplatí! Tohle moh nahoře prohlásit jen blbec, kterej viděl policejní práci z rychlíku. Budou sice mít v policii abstinenty, ale objasněnost v prdeli. U naší zdravotní pojišťovny bysme měli mít, Studno, přednost na dialýze, protože ty naše ledviny to do důchodu nemůžou vydržet. Vždyť to by šlo vlastně o nemoc z povolání.“

„Jen to zkus říct našemu doktorovi z Harantovky. Už teď má v našich papírech napsáno, že oba kouříme jak jitexáckej komín a pijeme deset kafí denně a pivo. Tlačák na nás jako bejk.“

„Vidíš, na to bych zapomněl. Já mám přece na Mandíka docela slušnej tlačák,“ vytáhl Mach z lednice velkou sklenici utopenců, které si sám nakládal podle receptu známého píseckého fajnšmekra Franty Mráze z bufetu na Žižkovce, a oběma moc šmakovaly. Studnička přišel domů až po televizních novinách, protože si s Machem nejen dávali bene, ale kuli pikle, jak udělat svému šéfovi radost a co nejdřív objasnit své případy, do kterých pomalu, ale jistě začínali konečně vidět.

Že poručík Mach přetrhne kolegovi z kanceláře spaní kolem půl druhé v noci, to Studnička samozřejmě nečekal.

Naštěstí měl telefon vedle postele na nočním stolku.

Okamžitě poznal Macha a hned se do něho pustil.

„Machu, že ty nemůžeš spát, to neznamená, že s tebou musí ponocovat i jiný. Karas má pravdu, když říká, že jsi někdy na zabití. Víš, kolik je hodin?“

„Chceš vědět přesnej čas nebo chceš vědět jméno toho Pražáka? Už jsem si vzpomněl. Já věděl, že je mi to povědomý! Je to náš známej feťák Vilda Špírek, co nám tady za bolšána udělal lékárnu v nemocnici a v Protivíně, kde ho drapli obvoďáci. Ten měl přece přezdívku Pivoňka. Je to blonďák a je celej červenej v obličeji. To je paměť, co?“

„A to nemohlo, Machu, počkat do rána? Jestli je to opravdu on, tak to se mají oba drogaři s tebou na co těšit. Ten nemluvil. Neřek nám tenkrát do protokolu ani jméno mámy za svobodna.“

„Ale stejně se mu pak prokázalo jedenáct vybranejch lékáren v republice, kde krad opiáty a stříkačky.“

„Machu, zaraž! Teď mi do ucha zabroukej nějakou ukolébavku, protože jen tak nezaberu a ráno to vem do práce přes Mozarta a kup mi tam u holek dvě pořádně nacukrovaný koblihy, protože jinak si to umě, ty darebáku, nevylepšíš,“ bacil Studnička sluchátkem, až to probudilo jeho ženu Martu.

„Děje se něco? Jdeš do práce?“

„Děje. Jdu si dát frťana koňaku, protože jinak nezaberu. Mach má už zase roupy a budí v noci slušný lidi,“ vylezl Studnička z postele, šel do obýváku, otevřel si láhev koňaku a pustil si televizi, kde v noci právě opakovali detektivku Alibi na vodě. I když ten film viděl několikrát, tak si ho neodpustil dokoukat celý, protože to byla chytrá, dobře udělaná česká kriminálka s výborným hereckým obsazením a on na ní stále oceňoval dobré filmařské řemeslo. Do ložnice už se nevrátil a spokojeně usnul na gauči.

Druhý den na ranní poradě u šéfa kriminálky překvapivě chyběl poručík Studnička. Objevil se až v půlce porady, protože zaspal. Jeho červené oči a nevyspání kapitánu Karasovi nemohly ujít.

„Koukám, Studno, že vaše kancelář zkouší, co vydržím. Nejsi náhodou taky tak nemocnej, jako byl včera Machouš?“

„Chceš mi dát, šéfe, dejchnout? To si vyřiď s Machem. Díky němu jsem včera v noci viděl asi po desátý Alibi na vodě.“

„Doufám, že nemáš žaludek na vodě. Šopés se objevil v Písku. V ukradeným autě se rozsekal v tom esíčku před Putimí a je u studenejch pánů doktorů v lednici na prosektuře. Bude tě to asi dost zajímat, protože máš v Putimi vykradenej kostel a v autě se našly dva velký svícny a dva prdelatý andílci, co byli na oltáři. Tak si na to vyjeď, protože výjezd se Čtverákovou na tom od půl šestý maká.“

„To mi nemohli zavolat?“

„Volali, ale měl jsi vyvěšenej telefon a mobil jsi nebral. Co budeš, Machu, dneska dělat ty?“

„Nic šéfe.“

„Nic? Co vím, tak to jsi, Machouši, dělal už včera.“

„No já to ale nemám, šéfe, ještě hotový.“

„Jo, ty chceš bejt po včerejšku vtipnej? Prdelky si dělej, Machu, z atomový bomby. Jestli ti neušlo, tak jsem tady pořád šéfem kriminálky. Podíváš se kolem Šopése, když ti včera Mandík vyžvanil, že by moh mít pazoury v těch vybranejch chatách. V těch zlodějnách budou určitě ty zasraný drogy. Mandíka si sem stáhni a musí vyklopit, co ví. Technik mi volal, že v tom autě určitě byli dva, protože na sedadle spolujezdce je taky krev. Jinak je to to ukradené bílé uno za Olympií. Takže žádný zdržování a padejte,“ ukázal šéf kriminálky rezolutně na dveře a Studnička s Machem se zvedli a odešli z porady.

Jen co přišli oba majetkáři k sobě do kanceláře, zavolal si Studnička Macha ke stolu a vyhrnul si nohavici na pravé noze.

„Podívej se, Machouši, pořádně. Co vidíš?“

„Tvoji nohu a křečáky. Proč?“

„Tak si ji pořádně prohlídni, protože to vypadá, že tě s ní brzo nakopu do prdele. Nemusím ti říkat proč.“

„No bože, tak jsi zaspal. Zase jsi viděl slušnou detektivku. Píchneš mi s Mandíkem? Víš, že je to tvrdá husa na škubání.“

„Dej ho na měkkoně do separace, ať má o čem přemejšlet. Až přijedu z Putimi, tak se do něho spolu pustíme. Neříkal jsi něco o tlačáku?“

„Dluží Zdeně ještě asi pět tisíc na obě holky. Ona s tím nechce ale nic dělat, že jí občas něco pošle.“

„To bych rád věděl z čeho, když rok nemaká. Ty prachy přece nedluží Franta jí, ale jejím holkám. Zajeď za Zdenou a zjisti kolik. A kdy jí dal nějaký prachy. Ty budou sichr z nějaký čórky. Já jedu do tý Putimi. Nebo Putimě? Ono je to jedno. Obojí je prej správný, tvrdila mi češtinářka z táborskýho gymplu,“ sbalil si Studnička věci do tašky kejvalky a během dvaceti minut už byl v Putimi, kde pátračka Čtveráková právě nasedala do výjezdového auta.

„Mám u tebe, Studno, láhev merlota. Máš tady vykradenej kostel a zjistila jsem ti pachatele. Nejdřív jsme vyjeli na ten smrťák, a když jsem viděla v autě ty věci z kostela, napadla mě Putim a bylo to ono. Farář už ale odjel, má pohřeb v Kestřanech. Jinak v tom autě byli určitě dva. Před chvílí ho odvezla odtahovka. Šopése poznal technik, já ho nepoznala. Je hubenej jak lunt. Mimochodem, v tom autě byli ti malí prdeláči jen dva a farář mi tvrdil, že chybí ještě nějakej malej andílek. Světlonoš?“

„Jo, tak se ten anděl jmenuje. Toho merlota máš umě. Jinak za něj poděkuj Machoušovi, kterej mi kolem druhý udělal budíček, a už se mi nepodařilo zabrat, čuměl jsem na televizi a ráno zaspal.“

„Červený já ráda. My tu končíme, jedu psát hlášení. Kostel je zasvěcenej svatýmu Vavřincovi, to asi víš. Pachatelé tam šli přes zákristii. Jinak farář nebyl žádnej troškař: škoda prej je asi sto dvacet tisíc.“

„Tolik? To chlapec dost přehnal! Ty sošky, to je začátek devatenáctýho století. Budem rádi, když se dostaneme na půlku. Církev byla vždycky nenažraná. Fotky z každýho kostela naštěstí máme, soudní znalec si se škodou lehce poradí. No já jedu taky. Touhle dobou už bude sedět v separaci Franta Mandík a bude nervozně kouřit jedno cigáro za druhým. Jinak v tom esíčku za Putimí bacha, vynáší jako kanec. Kdo to tam přepískne, skončí jako Šopés,“ nasedl Studnička do auta. Když se vrátil na kriminálku a hodil okem k zamřížované separaci na chodbě, byla prázdná.

Jen co vešel Studnička do kanceláře, začal se samozřejmě shánět po Mandíkovi.

„Mandík není. Ale vím, kde je. V Budějcích na záchytce. Odvezli ho tam obvoďáci po třetí ráno. Dobejval se do baru na Žižkovce, rozkop jim tam dveře a je pořezanej na rukou a na hubě. Je tam krve jako z vola. Těžko teda říct, kdy se do Písku dostane. Znáš ho, že někdy se v Budějkách rád zapomene a objeví se až za dva dny. Jak jsi dopad v Putimi?“

„Zatím nic moc, ale teď mě napadla taková blbost. Čtveráková vyjela nejdřív na ten smrťák a teprve pak se jim tam na místě narodil ten vykradenej kostel. Druhej z toho auta není, přitom na sedadle vedle řidiče je krev. Nebude ten druhej z auta nakonec Mandík a nepřišel si jen do baru udělat alibi? Kdy byl vykradenej kostel, to se neví. Kdy došlo k tomu smrťáku taky ne. Objevila to ženská, co jela po pátý do Písku do práce.“

„Na tom by, Studno, mohlo něco bejt. Franta je sice kráva nebeská, ale i když je napitej jak houba, není agresivní. Vyřvávat v ulici a povalit popelnici, to jo, ale že by někde něco rozflákal? Mně se to fakt líbí. Pálí ti to, Studno, pálí. V noci tě asi vzbudím častějc.“

„To si zkus! Viděls tu moji nohu?“ začal si Studnička nacpávat dýmku a připravil si hrnek na kafe.

„No nic. Nebudeme nad tím dlouho mudrovat. Dáme kafe a vyrazíme po hospodách. Musíme zjistit, kde se včera Franta tak zrychtoval, a uděláme jeho včerejší časový snímek. Nějak se k tomu baru na Žižkovce musíme pak dostat. Jestli se prokáže, že v tom putimským kostele jede Franta se Šopésem, tak mu to zatraceně pálí,“ udělal si Studnička pořádného turka, potřeboval ho jako sůl.

„Dokonce mu to pálí líp jak mně, protože do Písku je to z toho místa havárie slabá hodinka. Takhle si vyrobit alibi, tomu už se říká mít pořádnej fištrón!“ odmítl Studnička od Macha nabízenou cukřenku, když v tom se mu ozval v kapse mobil.

„Neznámý číslo?“ podíval se na displej mobilu.

„Kdopak chce se mnou mluvit?“ ozval se volajícímu.

„To jsem já, pane Studnička, Eda Smutný. Jestli vás to bude zajímat, včera jsem viděl Mandase se Šopésem v tom bílým pražským unu. Nasedali do něho kolem půl jedný v noci za Platanem, narazil jsem na ně, když jsem vypad z Platana. Byl to určitě Šopés, i když jsem ho málem nepoznal, jak je hubenej. Musím končit, volám od pošty z automatu, stejně víc nevím,“ ukončil Smutný hovor a Mach napjatě čekal, co ze Studničky vypadne, kdo že mu to volal.

„To byl Smutňák. Má to umě. Moc dobrej erfolk, Machouši. Včera v noci viděl Mandíka se Šopézem v tom bílým pražským fiatu za Platanem. Ty hospody ale stejně uděláme. Jedině tak rozbijeme Frantovi to jeho alibi,“ zapálil si Studnička konečně dýmku a hodil nohy na stůl.

Těch známých hospod, ve kterých byl Franta Mandík štamgastem, prošel Studnička s Machem pět. Úspěšní byli až v té páté, ve vinárně v Nádražní ulici, kde si na Mandíka vzpomněli. Ale objevil se tu až kolem půl druhé v noci a servírka si vzpomněla, že jen co se objevil u baru, nahnal do sebe tři velké rumy a připadal jí dost vyhoukaný, protože se prý neustále otáčel ke dveřím. Studnička se jí zeptal, jestli si nevšimla, zda byl zraněný nebo dokonce od krve, tak odpověděla, že měl pravou ruku ovázanou kapesníkem, který měl od krve. Když se ho zeptala, od čeho to má, tak jí řekl, že spadl z kola. Servírka byla bývalá zdravotní sestra, proto mu ránu ošetřila ajatinem, co tam mají v lékárničce, ale podle ní to byla ošklivá řezná rána, která vypadala na šití. Dala mu skoro celou roli papírových utěrek, protože mu ta rána pořád dost krvácela, a řekla mu, aby si raděj došel do nemocnice.

„A šel tam, Iveto? To netušíš?“

„Řek mi, že ve špitále stejně dneska skončí. Platil pětikilem a odešel. Ten kapesník tu možná bude ještě v popelnici na dvoře, protože ho Franta hodil do koše. Když jsem dneska přišla v deset do práce, řekli mi, jak se Franta vykravil v baru na Žižkovce.“

„Kdyby jen na Žižkovce. Ale v tý nemocnici opravdu skončil. Záchranka ho odvezla k ošetření na úrazovku, a protože jim tam nadával, obvoďáci ho odvezli na záchytku do Budějc,“ poslal Studnička Macha na dvůr, aby tam vyhrabal z popelnice ten zakrvácený kapesník. Mach se s ním po chvilce vrátil a Mandík mohl počítat s tím, že jeho hodiny na svobodě jsou sečteny.

To, že se Franta Mandík objevil ještě téhož dne kolem poledního v Písku, to se dozvěděli Studnička s Machem od číšníka z Platana, který jim to zavolal a zeptal se Studničky, jestli po něm ještě touží.

„Jestli po něm toužíme? Už tam pro to kravítko jedem,“ položil Studnička telefon a během dvaceti minut seděl Mandík na kriminálce v separaci.

Jen co usedl Mandík v kanceláři U Studničků na přiznávací židli u psacího stolku, řekl si Machovi o kafe.

Studnička vyndal z trezoru kopici spisů a položil je před sebe na stůl. Mandík si zapálil. Jakmile před něho Mach postavil hrnek s kafem, ukázal na kopici spisů.

„Tohle všechno máte na mě? To snad ne?“

„Málem bych, Franto, na jeden spis zapomněl,“ sebral se a došel si ke Čtverákové pro spis z Putimi.

„Tak tohle je, Franto, jak my tomu říkáme, spis žiletka, protože je v něm zatím jen ohledání místa činu a jeden výslech poškozenýho. Po dnešku ale určitě zesílí, protože k němu technik dodá fotodokumentaci. S tím začneme,“ začal si Studnička nacpávat velkou dýmku a dal si jó záležet, aby se mu tam toho tabáku vešlo co nejvíc.

Teprve když si zapálil, vzal si k sobě spis vykradeného kostela v Putimi.

„Takže, Franto, začneme. Putim, říká ti to něco?“

„Jo. Dobrý voják Švejk.“

„Tak na toho, Franto, zapomeň, na švejkování jsme tu my dva. Ty si laskavě vzpomeň na vykradenej kostel, kterej si udělal v noci se Šopésem. Když už jsem u Bořka Sulka, tak to, Franto, vypadá, že ti k těm všem zlodějnám, co jste spolu udělali, přibude ještě neposkytnutí pomoci. A to je, Franto, moc kurevskej paragraf. To je osmička a to se dá sedět,“ podíval se Studnička na Macha, který si ze stolu vyndal spisy vykradených chat na Podolsku a v Červené nad Vltavou. Mandík si přehodil nohu přes nohu a bylo na něm vidět, že mu není moc do řeči. Studnička na něho nijak nepospíchal. Zavolal technikovi, jestli už má hotové fotky z toho včerejšího smrťáku u Putimi, že by je moc potřeboval. Když mu Kotrbáček řekl, že je právě začal lepit do dokumentace, řekl mu, aby si s tím pospíšil, že je potřebuje ukázat Mandíkovi, aby mu osvěžil paměť. Ten se toho okamžitě chytil.

„Nic vidět nechci. Šopézovi už se nedalo pomoct. Ty zlodějny klidně vysvětlím, ale tu dvě stě osmičku mi nepřišijete, protože Šopés byl na fleku mrtvej.“

„Ty jsi, Franto, doktor, žes to hned poznal? O tom snad rozhoduje doktor a dneska nám to řekne pitva. Něco ti povím, Franto, posrals to už tím, že ses dal do holportu s tím feťákem Šopésem a dal ses s ním na zlodějny. Kde je ten třetí andílek, co jste vzali v tom kostele?“

„Ten je na Putimský Vysoký schovanej v jedný rouře v příkopu. Vypadá to na vazbu?“ ukázal Mandík na kopici spisů na stole.

„Ještě jsme pořádně nezačali a ty se nás ptáš na vazbu? Šopés to má za sebou, takže působení na svědky je pasé. Když to všechno vysvětlíš, nemusíme o ní vůbec uvažovat. Ale škoda je jako hrom. Kam šly ty ukradený věci z kostelů?“

„Na ty měl odpal Šopés. Já jsem prodal jen pár věcí po hospodách, abych měl na pivo, protože mě bral Šopés pěkně na hůl. Prodal jsem i pár věcí z těch vykradenejch chat, ale byly to jen malý věci, protože ty větší, jako sekačky, pily a televize, vozil Šopés do bazarů po Praze.“

„Tohle jsi prodal v hospodě U Tří lip, co?“ vzal si Studnička spis vykradeného kostela z Orlíku a ukázal mu barevnou fotku, kterou měl z okresního archivu od zdejšího památkáře.

„Jo, tohle jsem prodal jednomu chlápkovi, co jezdí na tiráku. To je z Orlíku. Sochy ale prodal Šopes, dostal jsem od něho zatím jen pět táců. Šopés byl hrozně nenažranej, proto se občas udělal i nějakej ten kostel. Šopés tvrdil, že se tady kostely vykrádají a že to bude na tu partu, co ty kostely dělá,“ podíval se Mandík na nástěnku, která byla plná fotek odcizených sakrálních věcí, a bylo na něm vidět, že řada z těch věcí mu něco říká.

„Máte pravdu, byly v těch zlodějnách hodně fety. Šopés na ně potřeboval nutně prachy, aby je moh tady rozdávat zadarmo frňousům na diskotékách. Říkal, že se to vyplatí, protože až přitvrdí, že do půl roku má ty prachy zpátky a teprve pak mu to bude tady vydělávat,“ zapálil si Mandík další cigaretu, ale to už ho Mach vyhnal od psacího stolku a ukázal mu na křeslo. Sám si sedl za stolek a strčil do psacího stroje první stranu protokolu pro podání vysvětlení.

„Co budu zapírat, já jsem potřeboval u Zdeny umazat dluh na alimentech. Proto jsem do toho šel. Vyhrožovala mi, že to ohlásí a půjdu si sednout.“

„Kolik si Zdeně dlužil?“

„Něco kolem dvacítky. To se ještě dá splácet. Skoro rok jsem bez práce. Tu almužnu, co dostanu ze sociálky, to mi stačí tak na ubytovnu. Tu zaplatit musím, jinak skončím pod mostem. Na záchytkách dlužím dobře desítku.“

„Nemáš chlastat, Franto,“ zvedl se Studnička od stolu a šel do kanceláře šéfa kriminálky. Byl patrně dobře k přečtení, protože kapitán Karas mu okamžitě ukázal zdvižený palec.

„Dobrý?“

„No ještě jsme nezačali psát, ale vypadá to, šéfe, na nohy na stole. Letošní kostely jsou venku a ty Machoušovy chaty taky. Horší to bude se zajišťováním ukradených věcí, všechny většinou prodával Šopés. I když pánům studeným doktorům z prosektury nebožtíci při pitvě na sebe leccos prozradí, k těm pražskejm lichvářům, co ty věci určitě koupili bona fide, se těžko dostaneme. Ty jména si holt Šopés vezme do hrobu,“ odešel Studnička z kanceláře šéfa kriminálky k sobě a v okamžiku, kdy otevřel dveře kanceláře U Studničků, uslyšel větu, která každému kriminalistovi udělá radost. František Mandík měl za sebou poučení a Machovi právě řekl, že je ochoten ke své trestné činnosti do protokolu vypovídat…

Žena posedlá zločinem a trestem

Když se na počátku devadesátých let, pár měsíců po sametové revoluci, objevil v republice na všech kriminálkách nový fenomén, a to přijímání žen do nového bezpečnostního sboru Policie České republiky, nemohlo se to vyhnout ani písecké kriminálce. Krátce před prázdninami přivedl ředitel Okresní správy PČR na ranní poradu kriminálky mladou, asi pětatřicetiletou ženu v minisukni, s pěknýma nohama, které se nedaly přehlédnout stejně jako její hrudník napěchovaný v háčkované bílé blůze. Představil ji tu všem jako novou vyšetřovatelku, která má právnické vzdělání. Představovat ji kriminalistům jménem nemusel, protože to byla rodilá Písečanda.

Informoval o její hodnosti poručíka a oficiálně ji uvedl mezi zkušené kriminalisty. Vyjádřil přání, aby jí v brzké době kolegové předali své zkušenosti z praxe a ona se stala tím, kdo bude zdejší galerce brzo pořádně šlapat na paty.

Poručík Studnička s kolegou Machem si to okamžitě vztáhli na sebe. Poručík Mach jí galantně přinesl z chodby židli a posadil ji mezi oba majetkáře. Vyšetřovatelka Vandová se také právě díky nim na kriminálce brzo zatáhla, protože po Havlově amnestii šla trestná činnost na majetku sakra nahoru. Začala s nimi jezdit na výjezdy, kde ji oba majetkáři nejen zasvěcovali do policejního řemesla, ale naučili ji pít rum a fernet a brali ji s sebou večer po hospodách, aby se co nejvíc seznámila s píseckou galerkou.

Časem se na kriminálce objevily další nové vyšetřovatelky a kriminalistky, ale ty už mohla zasvěcovat do policejního řemesla Vandová, protože už moc dobře věděla, co práce vyšetřovatelky takříkajíc baští.

Pravda je, že oba majetkáři Studnička a Mach s Vandovou na výjezd jezdili rádi, protože si uměla na místě činu na práci zajít, nehledala v případu zbytečné mouchy.

A galerka brzo zjistila, že dostat se k Vandové, to bylo vždycky u hubu, poněvadž měla všechny jejich úhybné manévry či fígle v trestním řádu v malíku. Na druhé straně, když pachatel kápl kriminalistům božskou, snažila se jednání pachatele pochopit. Zastávala názor, že život může být někdy opravdu složitý. Běda však tomu, kdo na ni udělal podraz, to od ní uslyšel i nějaký to sprostý slovo, kterým nijak nešetřila, a poslala ho s jeho kecy nejen do prdelky, ale často i do Budějic, aby se podíval z basy na Malši.

Případ, který se narodil písecké kriminálce na podzim v pětadevadesátém na největším píseckém sídlišti Jih, tenkrát zaměstnal nejen výjezd, který měl poručík Studnička s vyšetřovatelkou Vandovou, ale celou kriminálku. Po jedné diskotéce v nedaleké Žábě tu našlo ráno pět majitelů červených aut rozbitá zadní okna a přes noc z nich zmizelo vše, co se v nich dalo ukrást. Pachatel si na sídlišti vybíral auta na odlehlých parkovištích, kde k tomu měl ideální příležitost, nesvítilo se na nich. Proč se zaměřil zrovna na červená auta, to bylo všem velkou záhadou, neboť se jednalo o auta různých značek. Po ohledání místa činu se vrátil výjezd na kriminálku, kde už na vyšetřovatelku Vandovou čekali na chodbě všichni poškození. Když přišla k výslechu na řadu majitelka červeného golfu Radka Pivoňková, zavolala si vyšetřovatelka k výslechu Studničku, protože Pivoňková vyslovila jisté podezření, že asi ví, kdo za tou noční pohromou na sídlišti stojí. Pivoňkovou znal Studnička moc dobře z bufetu na autobusovém nádraží, takže se nemuseli ani představovat. Studnička přišel do kanceláře Vandové s hrnkem kávy a zapálenou dýmkou, neboť obojí si musel kvůli časnému výjezdu ráno odpustit.