Vlastimil Vondruška

Vzpoura goliardů

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2017

© Alena Vondrušková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7853-4  (epub)

ISBN 978-80-243-7854-1  (mobi)

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Městečko se jmenovalo Troisdorf a nevynikalo vůbec ničím. Nemělo hradby, nebylo nijak výstavné a tamní zájezdní hostinec za mnoho nestál. Zastavili se tu na noc a panoš Ota i velitel Diviš předpokládali, že ráno budou pokračovat dál k Rýnu a do Kolína. Jenže navzdory tomu, že zde nebylo nic, co by bylo hodno pozornosti jejich malé družiny, ráno Oldřich z Chlumu rozhodl, že se tu nějakou dobu zdrží.

„Nelíbí se mi to. To nemůže být jen tak,“ rozkládal Diviš, když se ráno u koryta s vodou potkal se svým přítelem Otou. Byl do poloviny těla svlečený a myl se. Ota téhle jeho činnosti říkával, že se cachtá jako medvěd, když vyleze z brlohu. To přirovnání nebylo příliš daleko od reality. Diviš byl robustní, šlachovitý a hruď měl hustě porostlou tmavými chlupy. Na jeho tváři zela jizva a ta mu dodávala mrzutý a nebezpečný vzhled.

Když na tohle téma panoš Ota žertoval, bránil se Diviš, že možná jako medvěd vypadá, ale on je medvěd dobromyslný, který sice bručí, ale neublíží. A nikdy si neopomněl šťouchnout do svého přítele, že pro vojáka je pořád lepší vypadat jako medvěd než jako dvorský floutek. Tímhle označením častoval Otu spíše z tradice, protože jeho přítel byl vším, jen ne tím, co mu Diviš předhazoval.

Pravda, byl hezký, pečlivě upravený, vlasy nakadeřené podle německé módy, uměl se dvorně vyjadřovat, ale tím končila podobnost s neužitečnými mládenci, kteří se pohybovali ve stínu velmožů krále Přemysla, toho jména druhého, v německých zemích zvaného Otakar. Ota byl odpovědný, čestný a obratný, dokázal už vyhrát několik rytířských klání a turnajů.

Přízvisko floutek používal Diviš z jiného důvodu, Ota měl slabost pro hezké dívky a ony pro něj. Ostatně to také kdysi Otu přivedlo do služeb královského prokurátora Oldřicha z Chlumu. Seděl ve vězení, protože svedl dceru vlivného zemského úředníka a jeho pán ho zachránil. Ota se poučil. Ne tak, že by byl vůči půvabům žen zdrženlivější, ale choval se opatrněji. A rozhodně žádné nesliboval manželství.

Před lety ho Oldřich z Chlumu přijal do svých služeb jako panoše, a i když už Ota dávno věku panošů odrostl a byl rytíř, tohle označení stále používal a všichni si na něj zvykli. Jako panoše ho oslovoval i český král, jako by to byl úřední titul.

„Taky se mi náš pán nějak nelíbí,“ přiznal starostlivě Ota, svlékl halenu a i on se začal mýt. Bylo příjemné ráno na začátku léta a za nízkým dřevěným plotem, který chránil dvůr hostince, se zelenaly ovocné stromy štěpnice. „Kdy s námi naposledy žertoval?“

„Ani se neusměje. A přitom jsem byl včera večer u stolu tak zábavný,“ vykládal Diviš a odstoupil o dva kroky, protože Ota kolem sebe stříkal vodu. Podezřele víc než obvykle, a jako s uděláním na tu stranu, kde stál jeho robustní přítel.

„Tys byl včera zábavný?“ podivil se panoš Ota. „Tak to jsem tam asi zrovna nebyl.“

„Nech těch hloupostí,“ vážně ho napomenul Diviš.

„Promiň,“ řekl Ota. Pochopil, že tahle situace je jedna z těch výjimečných, kdy se jejich obvyklé dobromyslné pošťuchování nehodí. Rukou si přejel po mokré hrudi a postavil se vedle přítele, oba tvářemi obrácení ke slunci, aby rychle uschli. Poctivě se přiznal: „Máš pravdu, Diviši, něco se děje. Náš pán má starosti.“

„Ty má pořád. Jenže je nejlepší vyšetřovatel v Českém království, takže si vždycky uměl poradit. Takhle zasmušilého ho však snad ještě nepamatuji, milý Oto.“

„A přitom je doma na Bezdězu všechno v pořádku. To, že ho náš král poslal na jednání sem do německých zemí, znamená, že má jeho plnou důvěru. Nevím taky o ničem, co by se během cesty stalo, aby ho to muselo trápit.“

„Přesto se něco děje. Proč trčíme tady? Co když náš pán onemocněl? Mohl ho uhranout ten mnich.“

„Jaký mnich, Diviši?“

„Včera, když jsme sem přijeli a tys hřebelcoval koně. Mihl se tu nějaký žebravý mnich. Minorita, hubený, špinavý, bosý. Chvíli spolu rozprávěli a pak ten mnich zmizel.“

„Proč jsi mi o něm neřekl?“

„Náš pán včera mluvil taky s podomkem, šenkýřem, místním rychtářem a s nějakým odjíždějícím kupcem. O tom jsem ti taky neřekl. Jo a taky drbal za ušima chundelatého psa,“ ušklíbl se Diviš. „Proč bych ti měl tohle všechno hlásit?“

„Protože to ostatní patří k životu každého zájezdního hostince. Ale ten mnich ne. Přišel, našemu pánovi něco řekl a hned zase odešel. Není to divné? Když už sem dorazil, pak by snad chvíli zůstal, ne? Obešel by hosty, aby vyžebral almužnu. Podle tebe přišel, aby našeho pána uhranul, a hned pak šel dál po svých?“

„Oto, ty mě štveš,“ zabručel Diviš. Jeho přítel míval většinou pravdu, a na mnoho podezřelých okolností přišel dříve než on. Jako právě teď. Diviš v duchu uznával, že Ota je bystřejší, ale to mu nebránilo v tom, aby se nesnažil za každé situace dokazovat, že je jejich pánovi při vyšetřování stejně platným pomocníkem. Někdy dokonce svou horlivostí vyšetřování zkomplikoval nebo něco popletl, protože často jednal zbrkle.

Teprve teď si uvědomil, že to včerejší setkání bylo opravdu nějaké divné. A i když byl pověrčivý jako každý voják, došlo mu, že to muselo být jinak. Jak by mohl jejich pána uhranout, když tomu minoritovi visel kolem krku velký dřevěný kříž na režném provaze? Kdo nosí kříž, ten nemůže být ve spojení se silami ďábla, to dá přece rozum.

„Diviši, ono to vůbec není tak jednoduché, jak se může na první pohled zdát,“ pokračoval panoš Ota. „S minoritou mluvil Oldřich z Chlumu včera, ale zachmuřený je od chvíle, co jsme minuli Přimdu. Tam přece hovořil s purkrabím Ratmírem. Vzpomínáš, hned pak u večeře prohlásil, že má takový divný pocit. A ten když on má, vždycky dojde k nějakému zločinu.“

„Nepřeháněj, Oto. Na Přimdě nikoho nezabili, nic se nestalo ani po cestě přes německé země. Já si myslím, že mu spíše pověděl něco, co našeho pána zklamalo. Co kdybychom se ho nenápadně zeptali?“

„Tak to zkus, pokud si myslíš, že dokážeme být nenápadní a on nepozná, o co nám jde. Hele, zrovna přichází.“

Blížil se urostlý sympatický třicátník. Byl to zjevně muž, na kterého se většina žen podívá se zalíbením, ale byl jiný než panoš Ota. Nebyl to typ elegantního dvořana, ale rytíř se vším všudy. Nosil krátce střižený vous a ve tváři měl ostře řezané rysy, které mu dávaly přísný výraz. Oči však měl laskavé a dobrotivé a hovořil vždy kultivovaným příjemným hlasem. Byl vzdělaný, navštěvoval totiž církevní školu, uměl číst a psát, vyznal se ve filozofii i logice a jeho evangeliem byla víra, že posláním rytíře je hájit za každou cenu spravedlnost. Byl oblíbencem českého krále Přemysla, a i když nepocházel z vlivného šlechtického rodu, stal se správcem severních Čech a obdržel titul královského prokurátora. Nedávno se oženil, manželka Ludmila z Vartemberka pocházela z jednoho z nejvlivnějších rodů v kraji. Sňatkem významně upevnil své postavení mezi šlechtou v okolí Bezdězu, přesto se ženil z lásky a za okolností hodných rytíře, neboť o ni musel svést souboj na život a na smrt.

„Hledám vás,“ řekl pomocníkům.

„Tady Diviš se vás chce na něco zeptat,“ nadhodil s nevinným výrazem panoš Ota.

Jeho přítel si těžce povzdechl a pak rezignovaně pokrčil rameny na znamení, že se s takovým člověkem, jako je panoš Ota, nedá rozumně nic dohodnout. Pak se ale v jeho očích mihl pobavený záblesk a rozšafně oznámil: „Tedy, původně se vás chtěl zeptat Ota. Samozřejmě nenápadně. Protože je však plachý a neví, jak do toho, požádal mě.“

„Diviš je totiž v podobných záležitostech mimořádně obratný a umí se vyptávat, ani nepostřehnete, že z vás tahá rozumy,“ potvrdil panoš Ota, který nešel pro odpověď nikdy daleko. Vyhrát v souboji slov bylo snad ještě těžší než zvítězit nad ním s mečem v ruce na turnaji. Protože však Ota stál vedle svého hřmotného přítele, ten ho nenápadně kopl špičkou škorně do lýtka.

„Tak se nenápadně zeptejte,“ vyzval je Oldřich z Chlumu, ale neznělo to lehce a pobaveně, jak jindy se svými pomocníky hovoříval. Bylo zřejmé, že ho opravdu cosi trápí.

„Pane, co se děje?“ vyhrkl velitel Diviš. „Takhle ustaraného vás už dlouho nepamatujeme. Jindy se nevyptáváme, protože nám to nepřísluší. Vy nám navíc vždycky povíte všechno, co je důležité. Ale teď máme tak trochu obavy... Co vám chtěl včera ten minorita?“

„Ten?“ opáčil lehce Oldřich z Chlumu. „Chtěl almužnu. Co jiného?“

Panoš Ota se s Divišem na sebe krátce podívali, protože jim jejich pán rozhodně neříkal pravdu. A to bylo něco naprosto neobvyklého.

Oldřich z Chlumu si jejich pohledu samozřejmě všiml, a rychle se omluvil: „Vám dvěma také nic neunikne. Tak dobře. Přinesl mi jistou zprávu z domova. Oto, musíš se vrátit na Bezděz. Běž se připravit, odjedeš hned. Pak ti povím, o co jde. Ano, mám starosti, ale ty se týkají severních Čech. Já se bohužel vrátit nemohu, protože musím pro našeho panovníka zařídit jistou věc v Cáchách.“

„Já myslel, že jedeme za arcibiskupem do Kolína.“

„Tam taky. Ale kromě toho vezu list a ten musím osobně odevzdat Williamovi z Leedsu. To je komoří římského krále Richarda Cornwallského. Máme se setkat v Cáchách.“

„Odpusťte, pane, proč se v tom případě zdržujeme tady?“

„Den odpočinku přišel jistě velmi vhod nám všem. Oto, běž se připravit. A my, Diviši, budeme zítra pokračovat do Kolína.“

Na cestu zpátky do Čech se panoš Ota příliš připravovat nemusel. Do koženého vaku pečlivě složil náhradní plátěnou halenu, slavnostní kabátec, který byl jeho pýchou, a pár drobností. To bylo vše, co si na cestu do německých zemí vzal. Pak se posadil na kraj lůžka a čekal, neboť mu došlo, že s ním chce Oldřich z Chlumu hovořit důvěrně mezi čtyřma očima.

A v tom případě nemělo cenu pobíhat před šenkem po dvoře. Koně si osedlá až pak.

Vrzly dveře a Oldřich z Chlumu vešel. Hlavu musel hodně sklonit, aby prošel, protože nadpraží vchodů byla ještě nižší než jinde. V ruce nesl plátěnou kabelu. Pečlivě za sebou zavřel a posadil se vedle něj. Hovořil polohlasně.

„Milý Oto, odjedeš, ale ne domů. Musíš se vydat do Cách, abys tam byl dříve než my. Tajně, nikdo o tom nesmí vědět.“

„Ani Diviš ne?“

„Ne. Já mu samozřejmě důvěřuji, ale znáš ho. Občas se chce blýsknout a pak všechno poplete. Je pravda, že někdy to vyšetřování pomůže, jenže tady nejde o vyšetřování, ale o nesmírně ožehavou politickou záležitost. Zájem našeho krále je věcí prvořadého významu. Pokud by se cokoli zhatilo, a bylo to naší vinou, budou padat hlavy. To neříkám jako slovní obrat. To je prostě realita.“

Ota přikývl a v duchu pocítil pýchu, protože bylo zřejmé, že jediný, komu jeho pán doopravdy důvěřuje a na jehož schopnosti se může spolehnout, je on.

„Ty mlčet umíš,“ pokračoval Oldřich z Chlumu a poprvé se nepatrně usmál. „Alespoň to tvrdí všechny holky, které jsi svedl, a ty rozhodně vědí, co říkají. Mám dojem, že i mě dokážeš občas oklamat, pokud jde o tuhle věc.“

„Tak to není,“ bránil se panoš Ota, a protože pochopil, že jeho pánovi se alespoň na chvíli vrátila dobrá nálada, odvážil se lehkého tónu: „Vy mne přece vedete k ctnosti, jaká zdobí křesťanského rytíře. Pokud tedy nějakou holku svedu, pak obvykle jen proto, abych pomohl v pátrání. Nechci však odpovědnost za své hříchy přenášet na vás, a proto o způsobech svého vyšetřování mlčím, i když se občas musím obětovat pro dobrou věc a proti své vůli zhřeším. Je mi to líto.“

„Opravdu, chudák k politování!“

„Tak to prostě je. Vy přece při pátrání rozdělujete úkoly. Vyslýcháte urozené, Diviš pátrá mezi spodinou a lotry a já mám na starosti sklepnice a jiné ženské svědky, počestné i nepočestné.“

„S těmi nepočestnými ti to jde rozhodně lépe,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu. On nikdy chování svého pomocníka tak úplně neschvaloval, ale byl by pokrytec, pokud by odpovědnost sváděl jen na něj, protože Otovy metody byly při odhalování zločinců užitečné. Navíc musel uznat, že jeho pomocník nikdy žádné dívce neublížil, neboť si vybíral jen takové, které se chtěly nezávazně pobavit. Svět takový byl a existovaly důležitější věci než hlídat počestnost panoše Oty a dívek, které mu nadbíhaly.

„Ale to jsme zamluvili to důležité,“ připomněl, nicméně lehký úsměv mu z tváře nezmizel. „Vysvětlím ti celé zákulisí, milý Oto, abys pochopil, jak ožehavá záležitost to je. O situaci samozřejmě z doslechu víš, ale je nezbytné, abys to celé chápal naprosto přesně. Kdo ví, co tě doopravdy čeká.“

„Mohu hádat? Jde o to, že římská říše má už zase dva krále a oba se prohlašují za jediného a legitimního. A my musíme do toho hadího hnízda strčit ruku.“

„Správně. Když před pěti lety zahynul Vilém Holandský, mám pocit, že o uprázdněný trůn měl zájem i náš král Přemysl. Jenže je příliš mocný, a němečtí velmožové ho proto nepodpořili. V rozmezí tří měsíců si pak zvolili dva nové krále.“

„Nic ve zlém, ani jeden si tu korunu nezaslouží. Jsou cizinci a zájmy mají úplně jinde.“

„Přesně tak. A je tedy jasné, že na tomhle stavu může náš Přemysl jen vydělat. To dal jasně najevo už při jejich volbě.

Nejprve byl v lednu roku dvanáctistého padesátého šestého zvolen Richard Cornwallský, jeden z nejbohatších velmožů křesťanského světa. Však také uplatil, koho mohl, aby ten titul získal. Kromě našeho krále. Přemysl je chytrý, nechal si volné ruce. Volit se mělo ve Frankfurtu, hovořím o tom, který leží na řece Mohanu. Jenže těsně před volbou město obsadily ozbrojené houfce Alfonse Kastilského, který se o ten trůn ucházel rovněž. A tak se volba konala před městskými hradbami a Richard Cornwallský dostal hlasy arcibiskupů kolínského a mohučského a navíc rýnského falckraběte Ludvíka. Dodatečně ho uznal i náš král. Jeho vyslance vedl Bavor ze Strakonic, Zdeslav ze Šternberka a pražský purkrabí Jaroš ze Slivna. Richard získal většinu, tedy čtyři hlasy. Jenže o čtyři měsíce později byl ve stejném městě zvolen Alfons Kastilský hlasy trevírského arcibiskupa, markraběte braniborského, vévody saského a našeho krále. Českou delegaci vedli stejní velmožové jako v případě první volby. I Alfons dostal čtyři hlasy.“

„O tom jsem slyšel. Zdeslavova neteř Margareta svého strýce na jednání doprovázela,“ přiznal panoš Ota. „Vyprávěla, že se tehdy všichni skvěle bavili. Zvláště když se ta volba slavila. U stolu se prý nepoznalo, kdo je arcibiskup nebo vévoda a kdo sklepník. Trevírský arcibiskup ji velice necudně obtěžoval.“

„Oto!“

„Promiňte, můj pane. Já jen chtěl říci, že se v té situaci celkem dobře orientuji.“

„Jenže není podstatné, kdo sváděl neteř pána ze Šternberka, ale kdo za oběma římskými králi stojí. Papežovi je bližší Richard Cornwallský, jenže Alfons Kastilský bojuje spolu s francouzským králem Ludvíkem ve Středomoří proti nevěřícím. Proto si ho papež Alexandr nemůže znepřátelit, a tak mlčí. Tím pádem není ani jeden římský král oficiálně uznaný církví. Alfons se o říši nestará vůbec a Richard se zatím podíval do Porýní jen jednou, a to jen proto, že tam má své obchodní zájmy. Německá šlechta se bouří, že se nikdo nestará o zemské záležitosti.“

„Zvolili si panovníka, aby jim nepřekážel, na obou volbách všichni vydělali, tak ať teď nenaříkají. Ale co my s tím?“

„V říši se musí udělat pořádek. Bezpráví a zmatky škodí všem křesťanům. Nu, a pokud to někdo může zařídit, pak je to náš Přemysl. Tohle chápou snad úplně všichni. Teď ti povím tajemství. I kdyby tě mučili, nesmíš ho prozradit. Richard Cornwallský a náš Přemysl se dohodli, že český král veřejně odmítne Alfonse Kastilského a začne hájit jeho zájmy. Za to mu Richard Cornwallský potvrdí z moci římského krále veškerá léna, tedy nejen dědičné země České koruny, ale i zisky v rakouském vévodství a Štýrsku, tedy to, co před dvěma lety dobyl po vítězství u Kressenbrunnu nad uherským králem Bélou.“

„Pane jo!“ hvízdl uznale panoš Ota. Uměl si spočítat, jak velké diplomatické vítězství by to pro českého krále bylo.

„Zpráva o tom ujednání však nějak unikla a dostala se do rukou francouzského krále. Tomu přítomnost Angličana v Porýní samozřejmě vadí a Ludvík udělá vše, aby Richardovy pozice oslabil a dohodu zhatil. Naším posláním je tomu zabránit. Tohle je úkol, který mi tlumočil purkrabí Ratmír na Přimdě. Náš král se obává, že má na svém dvoře zrádce. Musí to být někdo vysoce postavený, a nejspíše právě on vyzradil tajnou dohodu francouzskému králi Ludvíkovi. Proto jsem se svůj úkol důvěrně dozvěděl až na Přimdě. Jenže včera jsem zjistil ještě něco.“

„Od toho minority?“

„Ano, právě od něj. Není minorita, ale jméno ti zatím nepovím. Je to jeden ze stoupenců našeho krále v Porýní. Varoval mne, že se po Cáchách pohybují dva špehové francouzského krále. Proto tam odjedeš a musíš je odhalit dříve, než něco provedou. Zhruba za tři nebo čtyři dny tam dorazí zástupci našeho panovníka. Poselstvo vede Zdeslav ze Šternberka, Oldřich z Hradce a nový pražský biskup Jan z Dražic. S nimi nejspíše přijedu i já, pokud na mne v Kolíně počkají. Proto nepospíchám. Současně má dorazit římský král Richard Cornwallský, aby ujednání veřejně stvrdil.“

„Takže moc času nemám.“

„Ne, nemáš. A ještě něco. Tady jsem ti přinesl oděv. Abys byl nenápadný, budeš se vydávat za goliarda. Tihle toulaví studenti jsou v poslední době v každém větším městě a budeš tedy nenápadný. Dělají jen neplechy, to ti rozhodně půjde.“

„Jenže oni prý také svádějí počestné dívky,“ řekl se starostlivě staženým obočím panoš Ota. „Snad po mně nechcete, abych se stejně hanebně choval i já?“

„Biskup Jan z Dražic ti později dá odpustek. A já pohlavek, pokud si budeš ze mě dělat legraci. A ještě něco. Štolba ti k sedlu uvázal vak a v něm najdeš loutnu. Co bys to byl za goliarda, kdyby ses neživil zpěvem?“

„Budu-li se živit zpěvem, umřu hlady.“

„Nezpíváš špatně, to já mohu odpovědně posoudit. Ale abys neřekl, tady máš měšec se stříbrňáky. Pokud by se v Cáchách něco stalo a musel bys mi poslat zprávu, nebo bys potřeboval další peníze, zajdi do lékárny u brány Marschiertor. Jmenuje se U Zlatého jednorožce a vlastní ji mistr Alfons ze

Salamanky. Ten jediný o tobě ví. Musíš se mu prokázat heslem. Řekneš, že chceš špetku šalvěje na bolest zubů pro panoše Otu. Meč nech tady, vezmeš si jen dýku, teď na chvíli nejsi rytíř! Bůh ať chrání tvé kroky!“

II. KAPITOLA

V Kolíně překročil panoš Ota Rýn po starobylém kamenném mostě, ale do Cách se nevydal nejkratší cestou. Musel být opatrný, a proto na radu svého pána pokračoval oklikou na Jülich. Tam vedl přes řeku Ruhr také most, i když jen dřevěný. Cesta do Cách ze severu měla však jednu výhodu. Po ní putovali na jih žáci proslulé latinské klášterní školy v Xantenu. A pokud už si měl hrát na goliarda nebo vaganta, jak se posměšně toulavým klerikům a studentům říkalo, pak cesta od Xantenu byla rozhodně ta nejlepší.

Měl dobrého koně a mírně zvlněnou pahorkatinou k Cáchám projel bez potíží. Přenocoval ve venkovské kovárně a s dobromyslným majitelem dohodl, že si u něj svého koně ustájí za pár stříbrňáků na dva nebo tři týdny. Kovář se divil, proč chce pokračovat pěšky, protože do města to bylo ještě několik hodin ostré chůze. Ale panoš Ota mu vysvětlil, že čím blíže k městu by koně nechal, tím by to měl dražší. A on je jen chudý student. I když to nebylo příliš logické, kovář o tom nepřemýšlel a souhlasil.

Ota se vyspal na seně a ráno dostal od usměvavé kovářky misku se zapraženou polévkou. Nechtěla zaplatit, místo toho jí musel zahrát na loutnu a zazpívat. Takhle goliardi platívali všude. Hned pak vyrazil.

Do města nemohl přijet na koni jako pán, musel jít po svých, ale po několika dnech v sedle to byla příjemná procházka. Byl slunečný den, na modrém nebi ani mráček, ptáci zpívali a na polích se zelenalo osení. Tenhle den se mimořádně vydařil.

Asi po dvou hodinách chůze začal přemýšlet, kde sní placky, které si nesl ve své mošně. Bylo to jeho poslední jídlo. Věděl však, že v Cáchách si opatří jiné. Pole i louky byly ohrazené nízkými kamennými zídkami a zvaly k usednutí. Stačilo jen vybrat si místo ve stínu některého z košatých ovocných stromů, kterých tu rostla spousta.

V ohybu cesty si všiml mládence, který seděl na kamenné zídce a pískal na píšťalu. Ale ne jako pastýř, hrál melodii. A velice pěknou. Ten mládenec měl na sobě jen prostý režný plášť, nikoli však dlouhý, jaký nosili venkované a poutníci, ten jeho byl pouze ke kolenům. Hlavu mu zdobil výstřední baret, takže nemohlo být pochyb, že to je potulný vagant.

Panoš Ota došel až k němu a latinsky ho pozdravil. Mládenec nejprve dohrál, pak si olízl rty a latinsky odpověděl. Latina byla univerzální řečí všech vzdělaných lidí. Usmál se a rukou ukázal na zídku, aby se posadil vedle něj.

„Jsem Ota,“ představil se, protože on byl tím, kdo se u onoho mládence zastavil, a zdvořilost velela, aby to udělal první.

„Petrus,“ opáčil mládenec. „Z Xantenu?“

Panoš Ota měl už vymyšlenou legendu. Nemohl tvrdit, že přichází z proslulé klášterní školy, pokud by narazil na někoho, kdo tam studoval. Znal však dobře Míšeň, v tamní škole jako mladík strávil několik měsíců, ale pak toho nechal a utekl.

Zavrtěl hlavou a dobromyslně vykládal: „V Xantenu jsem sice přespal, ale jsem z mnohem větší dálky. Jdu z Míšně, v augustiniánském konventu je taky dobrá škola.“

„Znám. Chvíli jsem tam studoval,“ přikývl Petrus. „Těžko najdeš v říši školu, v níž bych po nějakou dobu nepil moudrost z poháru křesťanských věd.“

„Jsi zřejmě vědychtivý,“ zasmál se panoš Ota jeho odpovědi. Pít moudrost z poháru křesťanských věd řečí goliardů ironicky značilo, že ten, kdo se tím ohání, neusiluje skládat zkoušky, ale raději se toulá světem. Vaganti byli takoví skoro všichni. Postavení studentů jim zaručovalo osobní svobodu, ale přesto, nebo možná právě proto nemínili být poslušnými syny církve. Byli chudí, hřešili, zpívali, hráli divadlo a vysmívali se nadutosti prelátů.

„Nejsem vědychtivý o nic méně než ty,“ potvrdil Petrus vesele. „Ty se určitě můžeš pyšnit titulem bakaláře. Nebo snad už mistra?“

„Téměř. Zrovna když jsem chtěl složit první zkoušku, připletla se do toho jakási sklepnice, a já se věnoval jejím půvabům tak usilovně, že jsem zapomněl na disputaci přijít,“ vykládal panoš Ota. Pak vytáhl z brašny dvě placky a jednu Petrusovi nabídl. Uměl si spočítat, že mu může být prospěšný.

Petrus ji popadl, a aniž poděkoval, hladově se do ní zakousl. Než polkl panoš Ota druhé sousto, on už ji měl v sobě. Pak se pokřižoval, poděkoval Bohu za ty dary a truchlivě si povzdechl s pohledem upřeným na nedojedenou Otovu. Ten tedy tu svou rozlomil a nabídl mu ještě kus. I ten hladově zhltl.

Když dojedli, ještě chvíli zůstali a vyhřívali se ve slunečních paprscích.

„Kapitulní škola u Panny Marie v Cáchách má slušnou kolej,“ vykládal Petrus, když se zvedli a společně se vydali po prašné cestě. „Podle jakési dávné nadace mají studenti, pokud městem procházejí, nárok v ní zadarmo celý týden přespávat a dostanou i najíst. Musíme si pospíšit, abychom stihli večeři.“

„Znáš Cáchy?“

„Samozřejmě. Vždycky se tam najím, někdy mne tam nechají o pár dní déle, než stanoví školní řád. To záleží na správci. Odtud chodívám do Saarbrückenu, tam je taky dobrá škola. A když mne nechtějí živit tam, pokračuji dál. Mám takový okruh, chodívám až do Bavorska, v Pasově se obrátím na sever a přes Essen a Osnabrück se vracím sem do Porýní. Tady to mám rád. Doufám, že správcem je pořád starý Geoffrey. Minule pokašlával.“

Panoš Ota ho nechal mluvit. Čím víc se dozví, tím lépe. Petrus byl hovorný, ale chvílemi Otovi připadalo, že až příliš. Jako by ho nezajímalo nic jiného než on sám. Teprve po hodné chvíli se Oty zeptal, co je vlastně zač.

Řekl mu pár vymyšlených historek ze svého mládí, ale daleko se ve vyprávění nedostal, protože se před nimi objevilo městské opevnění se svými jedenácti bránami. Bylo jich tolik proto, že Cáchy byly křižovatkou obchodu a cesty se sem sbíhaly ze všech stran. Právě díky obchodu a soukenictví byli měšťané zámožní. Dvě brány a část hradeb nebyly ještě dostavěné, celé opevnění se začalo opravovat před pěti lety, kdy město oblehl a dobyl Vilém Holandský.

Do Cách vstoupili bránou s masivním dřevěným podsebitím a ocitli se na tržišti, na němž se prodávalo dřevo a dobytek. Petrus bez váhání pokračoval širokou ulicí svaté Voršily k proslulé osmiboké patrové kapli Panny Marie, kterou kdysi založil první císař Karel Veliký. Tady byly uloženy jeho tělesné pozůstatky a právě zde se korunovali římští králové. V zadní uličce za kaplí stál mezi kovářskými a platnéřskými dílnami výstavný kapitulní dům s kolejí pro studenty.

Uvítal je vychrtlý muž středního věku se skobovitým nosem a pihou pod levým okem. Na sobě měl hrubý šedavý hábit a kolem tonzury vyholené na temeni hlavy řídké chomáče kudrnatých vlasů.

„To není Geoffrey,“ špitl tiše Otův průvodce. V jeho hlase se nedala nepostřehnout starost o to, jak je přijme.

Správce nejprve prostudoval Petrusův glejt, který potvrzoval, že je studentem se všemi právy a je mužem svobodným a bezúhonným. K němu byla přivěšena pečeť kolínského arcibiskupa.

„Poslyš, tebe odněkud znám.“

„Nejsem v Cáchách poprvé.“

„Ne, tady jsme se nemohli setkat, já přišel, až když stařičký Geoffrey umíral. Možná jsme se potkali v jiné koleji.“

„To je možné, toulám se celou říší.“

„Jistě,“ souhlasil správce a vrátil mu jeho glejt. Pak natáhl mlčky ruku k Otovi.

„Já o svůj glejt před několika dny přišel,“ omlouval se s pokorou v hlase. „Brodil jsem jakousi řeku, ani nevím, jak se jmenovala. Strhl mě proud a utopil jsem v něm skoro všechny své věci. Ale hned, jak to půjde, nechám si vystavit nový.“

„Já však mohu potvrdit, že je student,“ ozval se Petrus. „Znám ho, studujeme spolu a přicházíme z Xantenu.“

„Tak dobrá,“ přikývl správce a chvíli si pozorně Petruse měřil. Podle zvyklostí věrohodné svědectví nahrazovalo glejt. Pak se obrátil k polici, na níž leželo několik knih vázaných ve vepřovici. Jakmile byl k nim zády, Petrus mrkl na Otu a prsty naznačil, že za tuhle pomoc očekává odměnu.

Správce zatím uchopil knihu, která ležela hned nahoře, a položil ji na pulpit. Byl to omšelý stojan, na jehož horní hraně stály dvě skoro vyhořelé voskovice. Tenhle muž byl zjevně zvyklý pracovat i po setmění, proto měl ty svíce. Knihu otevřel, popsáno bylo jen několik prvních stran.

„Takže Petrus a Ota. Přicházíte z Xantenu,“ řekl polohlasně, uchopil do ruky pečlivě seříznutý husí brk a jejich jména zapsal. Ke každému ještě úhledně dopsal datum dnešního dne.

„Proč to?“ zabručel Petrus. „Tohle se tu nikdy nedělalo.“

„Nedělalo. Ale byla to chyba. Podle odkazu našeho mecenáše má student právo tu zadarmo týden pobývat, pokud putuje z jedné školy na jinou. Jednou ročně! Já však zjistil, že se různí vaganti vracejí i třikrát do roka, aby tu měli bezpracné živobytí. Když někdo přijde, stačí se podívat, kdy tu byl naposledy. V posledních týdnech vás přišlo až moc nových, ale studovat se vám, lotři, nechce žádnému. S tím je konec.“

„To je chytré,“ ušklíbl se sarkasticky Petrus. „Takže tys nahradil Geoffreyho? Zemřel?“

„Měl klidnou smrt. Mně říkají Balduin a pocházím z Flander. Jste oba z Francie?“

„Jak tě to napadlo?“ podivil se Petrus. „Já se narodil tady, na Rýnu, ale domov jsem opustil už dávno. A můj přítel přišel z Míšně.“

Balduin to svědomitě připsal k jejich jménům a dodal: „Dneska je úterý, takže nejpozději příští úterý budete pokračovat v cestě. Nebo tu můžete zůstat a začít studovat, ale pak musíte jako každý jiný zaplatit. Jak se tak ale na vás dívám, tahle druhá varianta nejspíše nehrozí.“

„Co ty víš?“ opáčil panoš Ota a vytáhl měšec. Měl v něm jen pár stříbrňáků, ostatní zašil do pásu a něco také do lemu pláště. I tak se ale na jeho majetek podívali oba s uznáním. Goliardi byli obvykle chudší než kostelní myši.

„Já chci studovat,“ pokračoval panoš Ota, „ale nejdříve se musím rozhlédnout, zda je tahle škola tak dobrá, jak se o ní říká.“

„Je dobrá,“ přerušil ho nesmlouvavě správce Balduin a bezostyšně natáhl ruku s otevřenou dlaní.

„Tys mě zapsal a důvěřuješ mi,“ řekl laskavě panoš Ota. „I já ti budu důvěřovat.“ Do jeho dlaně položil poctivý stříbrný denár, a když správce ruku nestáhl, přidal ještě jeden. Teprve pak Balduin sevřel mince v dlani a v mimořádně dobrém rozmaru je odvedl do dormitáře, kde studenti spávali. Teď byla velká jizba prázdná.

Správce se zastavil na prahu a rozhlédl se. Pak jim pokynul a odvedl je uličkou až dozadu k novému lůžku s čistými houněmi. Ty ostatní byly postarší a vetché houně toho pamatovaly hodně.

„Tohle místo je nejlepší,“ ukázal Balduin. „Mohl bych ho dát vám.“

Nastala krátká pauza.

Panoš Ota se usmíval, jako by nechápal, až do něj Petrus lehce rýpl loktem. Teprve pak vytáhl další dva stříbrňáky a lůžko bylo jejich. Bylo dostatečně široké, aby se na něm vyspali i tři žáci, stejně jako na jiných. Ale oni měli tu výsadu, že budou jen dva. A to znamenalo pohodlí a klidné spaní.

„Tak ty jsi boháč,“ řekl uznale Petrus, když v dormitáři osaměli. „Mělo mě to napadnout, už když jsi mi dal tu placku. Chudák nerozdává. Co jsi vlastně zač?“

„Student. Pocházím však z urozeného rodu a podle otcovy závěti dostávám roční rentu. Celkem slušnou.“

„To se tak někdo má. Alespoň nebudu mít špatné svědomí, pokud ti připomenu, že mi něco dlužíš.“

„Peníze ovšem křesťany kazí. Co bys řekl tomu, kdybych tě za pomoc při zápisu pozval dneska večer na pár číší vína?“

„Ale zítra taky!“

„Tak platí.“

Do večera mnoho času nezbývalo. Panoš Ota se natáhl na lůžko, aby si po dlouhé cestě odpočinul. Nebyl přece jen zvyklý tolik chodit a paty měl otlačené. Petrus oznámil, že si zaběhne do města cosi vyřídit, ale včas se vrátí, ať mu neuteče.

Ota dřímal, ani nevěděl jak dlouho, když do místnosti vrazili čtyři mládenci zhruba jeho věku. Všichni měli na hlavách ploché barety z černého sukna, jaké byly mezi studenty módou.

„Tady máme toho nového,“ hlásil vysoký světlovlasý mladík, který vstoupil do dormitáře první. Zamířil uličkou mezi lůžky k zadní stěně, aby si ho prohlédl.

„Toho neznám,“ řekl přes rameno svým druhům.

Panoš Ota se protáhl a pak se posadil.

„Co na mě civíte, jako bych byl děvka?“ zeptal se způsobem, jakým se obvykle na kolejích hovořilo.

„Škoda že nejsi,“ uchechtl se obtloustlý student. Byl oblečený ze všech nejlépe a u pasu mu visela dýka se zdobenou rukojetí. Smekl baret a mávl jím, jako by se klaněl panně, a pak se teatrálně představil: „Hugolín z Kremsu.“

„A já jsem Filip z Remeše,“ dodal ten, který stál v čele malého hloučku. Svá jména řekli i ostatní. Představil se i panoš Ota a dodal: „Přišli jsme ovšem dva.“

„Vím. Tvého druha jsme potkali na rynku a už jsme se s ním seznámili. Řekl nám o tobě. Prý se dlouho nezdržíte.“

„Uvidíme. Já na rozdíl od něj tu zůstat chci a třeba začnu opravdu studovat,“ vysvětloval panoš Ota přátelsky a přitom si je zvědavě měřil. Věděl, že tím se odsuzuje k povinnosti pozvat na číši vína i je. Goliardi, kteří jen procházeli, bývali obvykle chudí, od nich se zápisné nepožadovalo. Pokud však přišel kdokoli studovat, musel mít peníze, protože za lekce i pobyt na koleji se platilo. Přijetí nováčka se mezi studenty žertovně říkalo mokrá imatrikulace. Suchá byla zápis u děkana, mokrá se spolužáky u vína.

Panoš Ota sám nabídl, že je dneska pohostí, musí jen počkat na Petruse. Objevil se záhy, a protože Cáchy znal, navrhl zajít do šenku Dunkelloch u brány zvané Ponttor. Když tu byl minule, chodívali všichni jenom tam, ale ostatní to rezolutně odmítli.

„Možná jste tam chodívali, ale my si vyhlédli lepší,“ vykládal Hugolín z Kremsu. „Šenk U Zlatých hroznů je blíž, jen přejdeš rynek a je hned za císařskou falcí. Určitě ho taky znáš.“

„Zbytečně mluvíme a ztrácíme čas. Jdeme!“

Šenk to byl ctihodný, ve velké klenuté jizbě stálo sedm dlouhých stolů s lavicemi, na stěnách visely police se zeleně glazovanými džbánky a číšemi. V rohu stálo ohniště s dýmníkem, ale teď v létě se samozřejmě netopilo. Vedle spočívalo na trnožích několik soudků a za nimi byla malá dvířka do kuchyně. V šenku obsluhoval usměvavý šenkýř se dvěma dcerami a ramenatým synovcem. Jak stačili spolužáci Otovi vysvětlit, hromotluk se jmenoval Kurt a neroznášel pití ani jídlo. Jeho jedinou povinností bylo zpřelámat hnáty každému, kdo by chtěl sáhnout na šenkýřovy dcery.

Pokud si někdo objednal, musel zaplatit hned, teprve pak dostal džbánek s vínem nebo misku s kořeněnými klobásami. To byla místní specialita. K nim se podávaly placky a směs naložené zeleniny.

„A proč sem vůbec chodíte, když na ty holky nesmíte ani sáhnout?“ zeptal se panoš Ota. Hodil na stůl hrst stříbrňáků, které šenkýř okamžitě shrábl masitou rukou do měšce a pak křikl na své dcery, aby donesly víno.

„Jsme studenti kapitulní školy a musíme reprezentovat učenost a církev, nemyslíš?“ opáčil ctnostně Filip. Jeho druhové se začali ironicky pochechtávat, k tomu nebylo co dodat. Ota se začal raději vyptávat, jak to na jejich škole chodí. V koleji žilo čtrnáct mladíků, ale s ním a Petrusem byli v šenku jen ti čtyři, které potkal v dormitáři. Ostatní se neobjevili ani později a Filip jen suše poznamenal, že se o ně nebudou starat.

Cáchy byly říšským městem, byly tedy svobodné a měly vlastní správu. V jejím čele stáli podle rozhodnutí římského krále Viléma Holandského dva měšťané, kteří se honosili titulem Erbrat, tedy erbovní radní. Jedním z nich byl zámožný soukeník Martinus a ten se právě ženil. Už potřetí. Oněch deset studentů nebylo v koleji proto, že na jeho svatbě hráli a zpívali.

Zbylá čtveřice jim to samozřejmě záviděla, protože na svatbě se jejich druhové nejen dobře zadarmo pomějí, ale dostanou ještě výslužku. Rádi by tam byli také, jenže Erbrat Martinus trval na tom, že hudebníků chce jen deset. Prý je to rodinná tradice, aby měl v dalším životě štěstí. Číslo deset totiž symbolizuje zbožnost, pokoru a úspěch.

„To je tím, že ti pozvaní studenti jsou odtud, z německých zemí, ale my jsme cizinci,“ stěžoval si Filip z Remeše. „Při slavnostech vždycky ostrouháme, a pak že je škola bratrstvo rovných. Na nás nikdy nezbude. Kdyby ses tu neobjevil ty, Oto, šel bych dneska spát se zlostí v duši a záviděl bych svým německým druhům, což by byl hřích. Ale díky tobě nezhřeším závistí, protože ani já nepůjdu spát střízlivý. A to je dobře.“

„Jenom to nepřežeň, ať po tobě neskočí Bahkauv!“ upozornila ho vesele jedna z šenkýřových dcer, která právě přinášela další džbánky.

„Bahkauv je hrozná příšera, která v noci skáče na záda opilých mužů, a ti ji musí nést. A čím jsou blíže k domovu, tím je těžší a těžší, takže takový chudák klopýtá, motá se a někdy únavou domů ani nedojde,“ vysvětloval Otovi další ze studentů. Jmenoval se Horác a pocházel z Lutychu. Tam byla také výtečná škola, ale příliš drahá.

„Zbavit se jí však můžeš. Stačí hlasitě klít a nadávat, to ona nemá ráda. Pak seskočí a najde si někoho jiného,“ dodala sklepnice. Byla plavovlasá, měla velké příjemně vykrojené rty, husté obočí, baculaté tváře, trochu širší boky a nemohla z Oty spustit oči. Také teď, i když už stály džbánky dávno na stole, zůstala u jejich lavice, a dokonce položila Otovi důvěrně ruku na rameno a sklonila se k němu.

„Jak se jmenuješ? Já jsem Gerda.“

Představil se jí a dodal, že je pěkná a opravdu se mu líbí. Ovšem potíž je v jejím bratranci Kurtovi, neboť jak se doslechl, je to mládenec nerudný a on by si nechtěl nechat hned první den v Cáchách polámat kosti.

Dívka ohrnula ret a oči jí šelmovsky hrály. Sklonila se k jeho uchu a tiše vykládala: „To je pravda, nás se nesmí nikdo z hostů dotknout, ale my se hostů dotýkat můžeme, rozumíš?“ Pak na něj mrkla a odběhla.

„Pane jo, ty to tedy s ženskými umíš,“ vzdychl obdivně Petrus. „Mě si ani jednou nevšimla.“

„Buď rád, mě si jednou všimla její sestra, a stálo mě to pět stříbrňáků, “ postěžoval si Hugolín. Dopil třetí džbánek a říhl si.

„Tak se mi zdá, že si na tobě dneska Bahkauv pochutná,“ napomenul ho dobromyslně jeho soused. Byl to zrzavý pořízek odněkud ze severu a jmenoval se Knut. I on už zdolal tři džbánky, ale nebylo to na něm vůbec znát.

Panoš Ota objednal klobásy. Všichni u stolu měli už upito, a tak se v jejich hlavách přestaly rodit hluboké myšlenky a místo řečí se dali do zpěvu. Panoš Ota však pil střídmě a vše jen pozoroval. Ale jedl a zpíval s chutí. Občas přitom mrkl na Gerdu. Točila se spolu se sestrou kolem hostů a kdykoli procházela kolem něj, nenápadně se ho důvěrně dotkla.

III. KAPITOLA

Uzavření městských bran oznamovali dva ponocní, kteří procházeli ulicemi a troubili na roh. To byl pokyn, že se mají rovněž uzavřít šenky, všude má být klid a lidé smějí na ulici vycházet jen s lampou či loučí v ruce. Každý noční chodec musel mít své světlo, ne proto, aby si v křivolakých uličkách nepolámal hnáty, to byla jeho věc, ale aby byl viděn. V poslední době se do měst stahovali různí lotři, a tak musel každý chodec při setkání s nočním strážným zvednout světlo, aby mu bylo vidět do tváře a strážný mohl posoudit, zda je to ctihodný měšťan nebo někdo cizí a tedy podezřelý.

Šenkýř od Zlatých hroznů zavíral tak, jak se slušelo. Pokud někdo ještě nedopil, džbánek mu prostě vzal a oznámil, že si to dopije příště, ale teď ať laskavě vypadne.

Hosté neprotestovali, tak to prostě ve městě chodilo. Na nejistých nohách se do své koleje vydal i hlouček rozjařených studentů.

Panoše Otu Gerda u dveří zadržela. „Doženu vás,“ křikl na své druhy. „To asi těžko,“ zasmál se Petrus a spolu s ostatními zmizel v šeru.

„Jestli chceš, můžeš tu zůstat do rána,“ pokračovala mazlivě a pohladila ho. Uznale přikývla, když přes plátěný rukáv osahala jeho svaly.

„Neotravuje tě?“ ozval se za jejími zády přísně Kurt.

„Ne, běž spát,“ nařídila mu. Hromotluk pokrčil rameny, zívl a nevšímavě se kolem nich prosmýkl ven. Za šenkem byl dvůr a tam on spával v přístavku vedle stáje.

„Bude jarmark,“ pokračovala Gerda. „A já bych potřebovala novou suknici. Otec skrblí každý denár. Prý nám se sestrou šetří na věno. Tak si holt musím ty peníze sehnat sama. Stačilo by mi pět stříbrňáků. Jak jsem si všimla, tvůj měšec rozhodně prázdný není.“ Pobaveně se usmála a pak s bezostyšnou vyzývavostí dodala: „Doufám, že ani ten druhý.“

„V tom máš samozřejmě pravdu,“ opáčil stejně vyzývavě. Byl přece goliard. Jenže on by se tak choval i jako panoš Ota. S lítostivým výrazem pokračoval: „Jenže já nejsem zvyklý vyprazdňovat jeden měšec jen proto, abych vyprázdnil i ten druhý. Podívej, ty na děvku nevypadáš, tak proč se prostě nemůžeme spolu potěšit jen proto, že se nám chce?“

„Jsem děvka,“ odsekla vzpurně. „Otec by mě ráno seřezal, pokud by zjistil, že jsem šla s tebou zadarmo.“

„Máš hned několik hříchů, milá Gerdo,“ povzdechl si panoš Ota bolestně, jako by ho to opravdu trápilo. Ta holka ho bavila a rozhodl se, že celou věc dotáhne do konce. Proč by se měl vracet do koleje? A ostatně, spojence ve městě potřeboval. Byla prověřená věc, že holky z šenků bývají užitečné, pokud je dokáže získat na svou stranu.