Roman Cílek

Království věčného ticha

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2017

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7985-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7986-9  (mobi)

Kdo si počká...

Ta trochu absurdní možnost ho napadla z vteřiny na vteřinu, a jak měl tak po celý život ve zvyku, dlouho neváhal.

„Mohu vás o něco požádat, slečno?“ zeptal se dlouhovlasé servírky, která ve chvíli pauzy postávala nepříliš daleko od jeho stolu.

„Jistě, pane,“ přikývla a popošla blíž.

„Mám takové zvláštní přání,“ řekl.

Nezdálo se, že by ji mohlo cokoli překvapit, anebo to uměla dobře předstírat. Obě možnosti programově odpovídaly místu, kde se inženýr Radomír Velichovský právě nacházel. Věhlasná vídeňská kavárna Café Schwarzenberg na Kärtner Ringu se všestranně snažila odpovídat tomu, co nabízela ve svém reklamním letáku, tedy především atmosféru, vznešeněji tu nazývanou pojmem ambiente, kterou prý tvoří lidé se stejným pohledem na svět. Čas jako kdyby se tu měl zastavit v devatenáctém století, kdy se Vídeň, centrum monarchie, právem i neprávem považovala za jiskřivý středobod světa. No dobrá, střízlivě si pomyslel Velichovský, reklama má svá práva na nadsázku, však o tom sám něco ví, a s ambiente je to asi stejné jako se zdejším tvrzením, že tu mají nejlepší Sachrův dort z celé rakouské metropole a jejího okolí.

Nyní si však nemínil u vlasaté servírky objednat moučník.

Z aktovky, kterou měl odloženou na sousední židli, vyndal tlustý, barevností překypující katalog několika rakouských cestovních kanceláří a podal ho servírce. „Mohu vás požádat, abyste katalog rozevřela na libovolně zvoleném místě?“

Zaváhala. „Jen... jen tak náhodně?“

„Ano.“

Splnila jeho přání a rozevřený katalog položila na stůl.

„Stačí to takhle, pane?“

Poděkoval a odměnil ji nikoli malou bankovkou.

Také ona poděkovala, uklonila se, vystřihla parádní vídeňské pukrle a s přece jen poněkud rozpačitým výrazem v obličeji se vrátila ke své práci. No dobrá, pomyslela si, host je tady všemocným králem, jak nám to skoro den co den zdůrazňuje pan majitel. Výraz onoho hosta-krále byl však v té chvíli také trochu rozpačitý. Z dvoustrany rozevřeného katalogu na něho křičela velká písmena: 

HLEDÁTE ÚTULNOU A POHODOVOU ROMANTIKU STRANOU OD OBTĚŽUJÍCÍHO TURISTICKÉHO RUCHU?

NAVŠTIVTE APULII!

Což o to, přesně cosi takového při svém kličkování opravdu hledal, takže to byla vlastně trefa do černého, ale... ale kde je ta Apulie? V životě o ní neslyšel. Nasadil si brýle na blízko, o kterých věděl, že mu dodávají vzezření vyššího bankovního úředníka, a začetl se. Krajní jihovýchod Itálie, táhnoucí se na mapě v obrazci pomyslné boty od ostruhy k patě. Písčité pláže a bohatý podmořský život vynesly Apulii přezdívku Karibik Evropy, ale o patřičný nával turistů se tato přece jen trochu odlehlá oblast, prvotně osídlená již v prvním století po Kristu, postarat nedokázala, z čehož pak šikovně učinila lákavou přednost. Nepříliš zajímavý a především zdlouhavý přístup autem, ale zato pohodlné letecké spojení do Bari, přístavního města u Jaderského moře a zdejšího správního centra. Málo velkokapacitních hotelových celků, ale naproti tomu pestrá možnost ubytování v hotýlcích, penzionech či v soukromí.

Ráj samotářů, psali na závěr v té katalogové velechvále. Dvaapadesátiletý Radovan Velichovský se co do nátury necítil být zrovna samotářem, možná tomu bylo spíš naopak, ale nyní se mu tato role hodila, či spíše do ní byl nepříliš příjemnými okolnostmi vnucen. Takže OK! Zaplavily ho endorfiny uspokojení nad koncem útrpného váhání, jímž se týral až do této chvíle. Odklidí se, aspoň na čas, do Apulie!

Že je to bláznovství?

Že je to dost naivní rozhodnutí jen tak podle toho, co mu vybraly štíhlé prsty servírky v Café Schwarzenberg?

A proč ne?! Párkrát v životě už takhle vsadil na náhodu, a pokaždé... no, skoro pokaždé to vyšlo. Už za studií, kdy si dokázal naslepo vybrat pár témat, na která se připravil, zatímco ty ostatní prostě pustil z hlavy. Navzdory tomu dokázal dostudovat a potom... potom častokrát postupoval podobně. Dokonce i v době, kdy se za peníze z neřestného bankovního úvěru odhodlával k pořízení první firmy, si hodil korunou, doslova korunou, zda do toho má jít, či nikoliv, a ještě si své rozhodnutí stvrdil návštěvou u stařičké kartářky, k níž kdysi chodila i jeho maminka. Korunou by si naopak neodvážil hodit v době, kdy po nedramatickém rozpadu svého prvního manželství, což byl shrnutě řečeno příběh studentské lásky, která narazila na realitu běžného žití, volil druhou partnerku svého života. Tady už nebyl prostor pro nějaké hokusy-pokusy s náhodou, tu ženskou prostě chtěl. Chtěl ji a potřeboval ji. Nejenže byla právnička Marta, tehdy ještě Hojdarová, dcera bohatého a vlivného obchodníka a po babičce původem z patriarchální řecké rodiny, hojně obdarována půvabem a neskrývanou smyslností, ale také měla v sobě cílevědomou, geny podpořenou a širokou škálou znalostí poučenou dravost, jíž bylo v době, kdy se Velichovský snažil uplatnit na domácím i unijním trhu s experimentálními zdravotnickými technologiemi, tolik třeba. Usiloval o obojí a obojí získal: pozici na trzích i Martu, která se stala paní Velichovskou a posléze i společnicí v jeho aktivitách.

Ach Bože, jak daleko se to nyní zdálo být! A jak pochybná to byla vítězství!

Obě.

Vzdělanec, který se rád předvádí, by řekl, že to byla vítězství Pyrrhova, pěkně česky by se to dalo vyjádřit tak, že to byly triumfy s kladnými dopady velmi dočasnými. Ne že se by se Velichovskému v té době nedařilo, ba naopak: dařilo. Firma vzkvétala, vznikaly její pobočky, bankovní konta v Česku i leckde ve světě narůstala, dobře vyhlížející dvojice Marta a Radomír Velichovští byla vítanou ozdobou společenských a zejména charitativních akcí, ale pod povrchem už té jiskřivosti ubývalo. Zklamáním pro ně bylo jistě i to, že se jim nedařilo zplodit potomka, pak ale přibývalo rozporů zcela zásadních. Rozcházeli se v názorech na filozofii jejich podnikání, ale i stylu života. Dravější Marta začala svého partnera podceňovat a čím dál víc mu to bez zábran dávala najevo. Radoslav ji na oplátku pokořil tím, že si našel mladou, velmi mladou milenku – a nijak se s tím před Martou ani jejich nejbližšími netajil. Začali si prostě škodit, fest škodit. Ve sféře podnikání a při nakládání s financemi přestala souhra, pojem společného manželského vlastnictví se vytratil do nenávratna, oba si začali hrát každý na svém písečku a odváděli peníze, a to dost velké peníze, někam, kam by na ně ten druhý tak snadno nedosáhl. Nesoulad přerostl do posedlé zášti a krize se stupňovala až do klíčového bodu, kdy mu Marta s výrazem zloby v obličeji vmetla do tváře:

„Radovane, jsi nejhorší muž mého života, a toho, že jsem si tě takhle zařadila, budeš litovat. Víš o mně, že umím milovat, ale teprve poznáš, jak hluboce umím nenávidět.“ Znělo to šroubovaně, takový je prostě holt jazyk právníků, ale dýchla z toho taková míra odhodlání, že vyvolala v Radomírovi pocit živočišného strachu. Stejně jako kroky, které v průběhu příštích týdnů následovaly. Marta Velichovská zcela rezignovala na veškeré formy domácího soužití, odjížděla na záhadné cesty bůhvíkam, scházela se s lidmi, o kterých tušil, že jdou jeho firmě a možná i jemu osobně po krku, vysmívala se jeho dotazům, proč tak činí, a všestranně dávala najevo, že je jí lhostejný – nebo ještě něco hůř: že jí už pouhou svou existencí prostě překáží.

Odpovídal tomu ostatně i stručný obsah mailu, který mu jednoho dne bez vysvětlení poslala.

„Qui vivra, verra,“ psalo se v tom mailu. Co to má být?

Pomocník jménem internet nabídl dvě možnosti překladu. Tedy že nějak bylo, nějak bude – to by ještě šlo. Druhý, zdůrazněně řečeno velmi volný, ale občas používaný výklad zněl o dost hůř: Kdo si počká, ten se dočká. Radomír Velichovský se obával, že se ho bytostně týká ta druhá možnost.

A obával se právem.

Přibývalo událostí, které měly k vysloveným náhodám očividně daleko. Při vystupování z auta na parkovišti ho fyzicky napadl a přizdobil mu tvář monoklem neznámý muž, který nepůsobil jako někdo, kdo by to činil jen pro vlastní potěšení: ten úder byl cílený, skoro až jako profesionální. Do poboček firmy se častěji než kdykoli jindy dostavovaly kontroly finančních a správních institucí. Opakovaně docházelo k vandalskému poškození Velichovského rybářského srubu u řeky, kterou měl rád, protože se ve vesnici u jejího břehu kdysi narodil. Vše vyvrcholilo pokusem o nastražené podpálení jeho vozu, což se tak úplně nepodařilo, ohořela jen část kastle, ale jelikož si Velichovský jako strojař uměl představit, jak snadno se dá jakékoliv vozidlo přeměnit ve smrtící zbraň, stala se tato událost onou příslovečnou poslední kapkou. A dost! řekl si. Aniž by komukoliv dalšímu něco vysvětloval, pověřil aspoň formálně dočasným vedením firmy svého finančního ředitele, jímž byl až dosud mu věrný kamarád ze studií Karel Semerád, s nímž už leccos tu legálního, tu trochu dokonce již i na hraně předpisů měli za sebou, poté sbalil do cestovního zavazadla pár drobností, prostřednictvím internetového bankovnictví ve svém tabletu převedl několik značných částek na konta v zahraničí, zkontroloval, zda má v aktovce patřičné přístupové doklady k těmto kontům, přivolal si taxíka, nechal se dopravit na nádraží, usedl do rychlíku a po několika hodinách poklidné jízdy, kdy měl dostatek času k utřídění myšlenek, vystoupil z vagonu na rušné nástupiště vídeňského Westbahnhofu.

Rakouskou metropoli považoval ovšem jen za přestupní bod.

Za dané situace nebyla příliš bezpečným místem: nacházela se příliš blízko, příliš na dosah kdysi milovaných, nyní obávaných, ale v obou případech šikovných prstů jeho choti.

Váhání nad tím, kam se vydá dál, rozřešil – jak víme – v Café Schwarzenberg na Kärntner Ringu. Servírka mu v katalogu nalistovala Apulii. Tak proč ne? Sáhl po mobilu, zavolal cestovní agenturu, která byla v katalogu uvedena a zřejmě se specializovala na jižní Itálii, nechal si poradit ve výběru tamního hotelu a pak si ještě na týž den předběžně zamluvil letecké spojení do Bari.

„Na jaké jméno mám váš požadavek zaregistrovat?“ zeptala se úřednice.

„No,“ zarazil se, „nezařizuji to pro sebe, ale pro svého kolegu, takže...“

„O nic nejde, prosím, je to jen předběžné zadání. Nadiktujte mi tedy, prosím, kolegovo jméno,“ nabídla.

„Hans Schiller,“ napadlo ho bůhvíproč.

Spokojila se s tím, možná se jí to jméno dokonce i líbilo.

*** 

Viva, Apulia! Viva, Bari! Pokud by se inženýr Velichovský nacházel jen tak na běžném červnovém výletu za hranice všedních dnů, jak zněl kdysi čedokářský reklamní slogan, mohl by být v Bari, kam doputoval v průběhu pozdního pondělního večera, zcela spokojen. Čtyřhvězdičkový hotel Imago na Via Altamura, který si ze všech možností vybral už ve Vídni, nabízel pohodlí, klid a skvělou kuchyni, tedy vše, o co prvořadě žádal. Na druhé straně se však hotel nenacházel v nějaké odloučené lokalitě. Patnáct minut procházkové chůze odtud stačilo na cestu do centra starého města, kde se uprostřed křivolakých uliček nacházela katedrála San Sabino. Zhruba stejně daleko bylo od hotelu vzdáleno divadlo Petrucelli, nabízející – jak zdůrazňovali – nejen čistě italský, ale kosmopolitněji zaměřený repertoár. Reklamní letáky na pultu v hotelové recepci lákaly k výletu na hrad Monze, pocházející již ze 13. století, anebo bylo možno vyjet si na zoosafari ve Fasanu, kde mezi hlavní atrakce patřila unikátní delfíní show. Lehce tedy bylo možno ponořit se tu do stavu zklidněné blaženosti.

Radomíru Velichovskému se to však nedařilo. Ani po příjezdu, tedy ve zbytku pondělní noci, ani v úterý, ba ani ve středu. K pravidelným pobytům pod klenbou katedrály a s tím spojenými meditacemi, případně rovnou modlitbami neměl v sobě Velichovský dostatek osvobozujícího daru víry, ke shlédnutí jakéhokoli divadelního představení mu chybělo to, čemu se pěkně česky říká sicflajš, nelákala ho tudíž ani návštěva starověkého hradu, tím méně pak sledování škádlivého dovádění delfínů. Daleko, daleko bylo u něho ke stavu blaženosti, mnohem blíž k nekonečnému a stále se opakujícímu řetězci otázek. Rychlý přesun do Apulie, možná by se to dalo nazvat útěkem, se mu zdařil, to ano, ale bylo to – když už padla zmínka o divadle – jen první dějství, po němž zákonitě musí následovat nějaké další. Ale jaké? Tragédie, komedie, fraška, shakespearovsky mistrné vršení zápletek, či už finálový virbl a řada klanících se postav?

Neuměl si na nic z toho odpovědět. Kdesi jednou četl, že nejistota může až bolet. Začínal pociťovat, že to není pouhá fráze. Napřeskáčku promýšlel možnosti, které se mu v dané situaci nabízely. Třeba... třeba nějaký trochu přijatelný a pokud možno dálkový rozvod s dračicí Martou, částečné rozdělení firemního majetku, z něhož by si ponechal především některou ze zahraničních filiálek, třeba s přihlédnutím k obstojné znalosti němčiny tu mnichovskou, a začal ji rozvíjet jako základnu k dalšímu vzestupu. Anebo se po čase přece jen vrátit domů, pokusit se s Martou o smír či aspoň příměří, hlídat si každý krok a čekat na chybu protivníka, tedy spíš protivnice. Anebo... Jednu po druhé tyhle varianty strategie a taktiky vyvolával k životu a pak buďto zavrhoval, či odkládal k důkladnějšímu posouzení někdy... někdy v budoucnu.

Budoucnost: taky takové ošidné slůvko.

Naznačuje cosi velkého, skoro nedohlédnutelného, ale stane se někdy, že se ono všezahrnující budoucno smrskne do několika málo vteřin. I Radomíru Velichovskému se to tak seběhlo. Po třech dnech pobytu v Bari, bylo to ve čtvrtek, si Velichovský usmyslel, že je na čase změnit lokál, odmítl tedy nabídku restaurace v hotelu Imago a v jedné z uliček, přiléhajících k Via Altamura, zašel do malé taverny. Objednal si v tomto kraji vyhlášené orecchietto, tedy těstovinová ouška s brokolicí, bazalkou a parmazánem. A také si nechal přinést prvně jednu a pak i druhou a třetí karafu místního vína, které mu, ač nebyl klasický vinař a měl za sebou mladistvě pivařskou minulost, rychle zachutnalo. Jen napůl vnímal pak skupinu hlučných německých turistů, která do taverny vstoupila a hned jako kdyby ji dle národního zvyku okupovala. Zůstával i v těchto chvílích pohroužen sám do sebe, ale když z taverny uspokojeně odcházel, připadalo mu, že svět má přijatelnější a snad také jaksi přehlednější podobu.

Jen nakrátko to trvalo.

Přehlednou se zdála i ulice, přes kterou se Velichovský v jejím užším a chodcům nevyhrazeném místě rozhodl krokem nepříliš jistým přejít. Jiný názor na přehlednost měla v téže chvíli – byl čtvrtek, 17 hodin a 45 minut – dvoučlenná posádka rychle jedoucího motocyklu. Náraz, jemuž se nedalo zabránit, poslal k zemi všechny tři. Ti dva z motocyklu, byli to zhruba dvacetiletí zdejší mládenci, z místa nehody jakž takž odkulhali. Pro dvaapadesátiletého inženýra Radomíra Velichovského, který krvácel a byl v bezvědomí, musela však přijet sanitka.

*** 

„Hovoříte italsky, pane inženýre?“ zaslechl odkudsi, jakoby z daleka.

Otevřel oči, vzdychl a jen s obtížemi si v těch prvních okamžicích vybavoval jakékoli pojmy byť třeba jen z mateřského jazyka. Aspoň se však o to pokusil: „Kde... kde to jsem? Co se děje?“

Postarší vousatý muž s brýlemi a v bílém plášti se k němu přiklonil a usmál se. „Jsem doktor Pietro Strangeli,“ představil se a svá slova téměř hláskoval, „nerozumím vám sice, ale tuším, co byste chtěl vědět. Podle údajů z hotelu Imago jste českým občanem, ale přiletěl jste z Vídně. Moje němčina není sice dokonalá, ale nějakou dobu jsem jako student pobýval v Heidelbergu, takže... Můžeme se tedy spolu domlouvat německy?“

Velichovský, ne zcela si jistý tím, co mu bylo řečeno, přikývl.

Domlouvali se tedy, bylo to však značně jednostranné povídání. Lékař mu nejprve položil základní a asi tak trochu povinné otázky, zeptal se na jméno, příjmení, akademický titul a věk, ověřil si Velichovského subjektivní pocity a časovou orientaci, teprve pak se mohl rozhovořit:

„Utrpěl jste, pane inženýre, vážná zranění a nacházíte se v městské nemocnici v Bari. Máte za sebou dvě náročné operace a já jsem vaším ošetřujícím lékařem.“

„Operace? Jaké operace?!“ vydechl Velichovský. Strangeli se znovu usmál, zřejmě to byla zavedená forma jeho povzbudivých kontaktů s pacienty. „Bylo toho víc. Střet s motocyklem, kterému jste se na nevhodném místě a také... promiňte... ne zcela střízlivý připletl do cesty, vám způsobil poškození sleziny i jater, roztříštil holenní kost a částečně i koleno, máte také zlomená dvě žebra, proto se vám obtížněji dýchá. Náraz do hlavy vám přivodil otřes mozku – naštěstí zřejmě, jak nám napovědělo vyšetření encefalografem, bez trvalejších následků. Ale s těmi vnitřním zraněními a také s vaší pravou nohou... no, ještě s tím vším bude hodně starostí, možná budou muset následovat nějaké další operace, takže prosím především o vaši trpělivost a víru, že vše dopadne s obstojným výsledkem pro vaši pohyblivost, což jistě...“

„Cože?“ přerušil ho Velichovský. „Co tím myslíte? Nebudu snad chodit?!“

„Ale ano,“ uklidnil ho lékař a úsměv si tentokrát odpustil, „budete chodit, možná již ne zcela dokonale, na velké sportování už to nebude, s tím se musíte smířit, ale ještě je předčasné o tom hovořit. Ale teď...“ Zvážněl, posadil se na židli vedle lůžka, rozevřel desky, které si přinesl, a zalistoval v papírech. „Jsou tu určité věci, jimž se musíme zabývat. Omlouvám se, není mi to příjemné, raději se věnuji medicínským záležitostem, ale to víte – i nemocnice je svým způsobem úřad, jistě to znáte z domova. Cítíte se na takový rozhovor?“

Radomír Velichovský, ač nebyl zcela ve formě, začal tušit podstatu toho doktorova váhání.

„Jde... jde o peníze?“ naznačil svůj pocit.

„Dá se to tak říct,“ přikývl Strangeli a dalo se poznat, že se mu ulevilo, když nemusel ono celosvětově ošidné slůvko sám vyslovit. „Nevím, zda si uvědomujete, že jste na tuto svou cestu do zahraničí nebyl jakkoli pojištěn, takže je to problematické s hrazením nákladů na vaše léčení, operační zákroky i nemocniční pobyt, což jsou částky velmi značné. Vše komplikuje také alkohol, který jste na rozdíl od řidiče motocyklu měl v krvi v době, kdy došlo k havárii, což znamená, že byste měl hradit i vše další, co s tou událostí souvisí. A ještě navíc ke všemu naši administrativní tajemnici, která to z pověření ředitele vyřizovala, překvapil velmi... velmi zvláštní přístup vašich blízkých v České republice.“

Pacient se na posteli prudce pohnul, což asi činit neměl, bolestivě sykl, ale hned poté skoro vykřikl: „Vy jste někoho kontaktovali?“

„Samozřejmě,“ podivil se lékař jeho údivu. „Takový je přece běžný postup. Naše paní tajemnice s tím má dost zkušeností, jsme přece jen turistické město a občas se někomu ze zahraničí cosi přihodí. Podle vizitek, které jste měl u sebe, si našla webové stránky vaší firmy a dnes se spojila s jejím vedením, kde podle záznamů působí i vaše choť, takže se zdálo, že se vše odbude velmi jednoduše. Dopadlo to však jinak.“

„Jak – jinak?“

„Vaše manželka i firemní právník, se kterým tajemnice hovořila, zpočátku dali najevo, že musí jít o omyl, protože je prý vyloučeno, abyste se nacházel někde v Bari. Vyloučili také návrh, že by sem někdo z nich mohl za vámi přijet a vše potřebné dohodnout. A pak se dokonce zmínili o policii a o pravděpodobnosti jakéhosi vašeho nezákonného jednání, protože prý v posledních dnech došlo k nějakým finančním transakcím, které podle nich nejsou zcela legální... Tomuhle já už vůbec nerozumím a paní tajemnice také ne. Vám je jasné, o co se jedná?“

Velichovský sám sobě musel připustit, že to přinejmenším tuší, ale nemínil své domněnky rozvádět.

„No, občas se v rodině i firmě přihodí nějaký... nějaký nesoulad, něco složitého a naléhavého, co se musí řešit. Nebudu vás ani paní tajemnici obtěžovat podrobnostmi, slibuji, že vše dám do pořádku, ale teď... teď se cítím být dost unavený.“

Lékař se zvedl ze židle. „Jistě, jistě. Sám jsem vám chtěl navrhnout, abyste se aspoň ještě dnes věnoval spíš odpočinku. To ostatní počká. Jsem vám, pokud bystě něco potřeboval, kdykoli k dispozici.“

„Děkuji, pane doktore. Smím se ještě na něco zeptat?“

„Ovšem.“

„V době té mé... nehody jsem měl u sebe mobil. Doufám, že tam někde...“

Strangeli ho mávnutím ruky přerušil. „Vidíte, na tohle jsem úplně zapomněl!“ Znovu nahlédl do desek. „Vrchní sestra mi dala seznam všech vašich věcí, které jsme u nás uložili. A mobil je tam zapsán. Potřebujete ho? Byl bych ale raději, kdybyste nabíral síly spánkem.“

„Usnu klidněji, když si cosi vyřídím,“ řekl Velichovský.

„Dobrá. Požádám vrchní sestru, aby vám přístroj přinesla. Ale pak...“

„Pak budu spát. Slibuji,“ řekl pacient.

Jen aby, pomyslel si Strangeli, ale nahlas se už k tomu nevyjádřil.

*** 

Přísně se tvářící paní vrchní mu mobilní telefon přinesla v zalepené obálce. Poděkoval, a když odešla, chvějícími se prsty obálku okamžitě roztrhl a vypnutý přístroj zprovoznil. Dlouhému seznamu nepřijatých hovorů a zpráv se zatím věnovat nemínil, ani by na to zcela dle odhadu doktora neměl dostatek sil, zajímalo ho jen jedno jediné číslo.

Vymačkal je a čekal, co uslyší.

„Radku!“ uslyšel svého přítele Karla Semeráda, kterého před odjezdem pověřil řízením firmy, i když si od tohoto poněkud alibistického a jen z nouze vykonaného počinu příliš nesliboval. „Ty chlape, co je s tebou, proboha?!“

„Ani se neptej, Karle. Jsem v průšvihu...“

Semerád ho nenechal domluvit: „To si tedy piš, že seš v průšvihu, raději to bez obalu nazývej průserem. Ty se někde couráš, mobil máš vypnutý, a tady je boží dopuštění. Když tvoje šílená Marta zjistila, že jsi zmizel a snad i na sebe převedl nějaké prachy, začala řádit jako pominutá. Pořvávala, že jsi firmu buďto vytuneloval, nebo tajně střelil někomu v cizině. Dokonce chtěla volat policii, a když jsem se pokoušel jí v tom zabránit, sebrala mi klíče od kanceláře i od služebního auta. Vyhnala mě jako psa, obklopuje se nějakými svými podivnými lidmi, chovají se jako pučistické komando a Marta veřejně tvrdí, že tě zadupá do země. Jestli rázně nezasáhneš, a to fofrem, pokud možno ještě dnes, může to všechno dopadnout všelijak. Přece se tou potrhlou ženskou nenecháš takhle vyštípat?! Slyšíš mě?! Tak řekni něco, hergot! Co uděláš?!“

„Nic neudělám, Karle. Ani dnes, ani zítra...,“ řekl tiše Velichovský. „Jsem ve špitále. Namazal jsem se a porazila mě motorka.“

„Cože, ve špitále? Kde? Ve Vídni?“

„Ne, na jihu Itálie.“

„Cože?! A proč...? Co tam děláš?“

Odkašlal si. „Teď už nic. Ležím tu jak lazar, v noci mě operovali a možná ještě víckrát budou, pravou nohu mám prý skoro na šrot a taky nějaká vnitřní zranění. Kromě toho jsem se před cestou nepojistil, takže všechny náklady...“

„Do prdele!“

„Lépe bych to neřekl.“

„Co tedy provedeme?“ zeptal se Semerád po krátké odmlce – a Radomír Velichovský pocítil vděčnost za množné číslo, které jeho kamarád v řeči použil.

„No,“ odpověděl, „ještě jsem neměl čas o tom dopodrobna přemýšlet, ale když tak shrnu to, co mi povídáš, nabízejí se vlastně jen dvě možnosti.“

Dobře, velmi dobře se ti dva znali, takže Semerád na dálku přikývl. „Rozumím. Dvě možnosti. Můžeme to zabalit a vyklidit Martě a jejím poskokům pole. Anebo se budeme prát.“

„Beru to druhé, Karle. Ale tady z té špitální postele ti nepomůžu, nedoplazím se ani na záchod.“

„Nevadí. Stačí mi tvůj souhlas. A rozhodnutí o tom, jestli se budeme prát... no, prostě natvrdo.“

„Asi jo, nic jiného nám nezbývá. V rukavičkách bychom tohoto moc nedokázali. Sám víš, že Marta není snadný soupeř.“

„Jasná věc. Znamená to, Radku, že mohu využít služeb některých našich známých z minulosti, kteří už se v podobných situacích osvědčili?“

„Určitě. Ale raději bych to takhle po telefonu nerozebíral.“

„Není třeba,“ potvrdil mu Semerád. „Oba moc dobře víme, o kom a o čem je řeč. Pustím se tedy do díla. Jako za starých dobrých časů, že jo. Pak si pořídím nový mobil a brnknu ti.“

„Budu čekat,“ řekl Velichovský, a až když hovor dokončil a přerušil spojení, uvědomil si, že nic jiného mu ostatně ani nezbývá.

*** 

Sebejistota z té ženy čišela jak ze světce jeho aureola. Opouštěla v dopoledně liduprázdné vilové čtvrti milencův byt, a uspokojena do míry nejpotřebnější rovnala si cestou k autu, zaparkovanému pro jistotu ve vedlejší ulici, myšlenky na blížící se jednání s právní kanceláří, jíž hodlala předložit své tvrdé požadavky.

Jenomže k tomu svému vozu nedošla.

K chodníku, po němž kráčela, se zezadu přihnalo jiné osobní auto, z něhož vystoupili dva muži.

„Dobrý den, paní Velichovská,“ řekl jeden z nich, ten druhý se neobtěžoval ani pozdravem, ale místo toho ji pevně uchopil za rameno.

„Co to děláte?!“ vykřikla, ale oni přesně věděli, co dělat chtějí, a nemínili jí to vysvětlovat.

Spojenými silami ji nacpali na sedadlo za řidičem, přisedli k ní a muž za volantem sešlápl plyn snad ještě dřív, než stačili zavřít dveře.

Cukala se, odpovědí bylo o to pevnější sevření jejích ramen.

„Klid, milostivá, nenuťte nás, abychom byli zlí,“ s odtažitým úsměvem, který nevěstil nic dobrého, prohodil mluvčí téhle party.

„Jestli vám jde o mou kabelku...,“ rozhodla se Velichovská vyjednávat.

„Kabelku si nechte,“ odpověděl jí. „A byl bych rád, kdybyste mlčela,“ dodal, z kapsy bundy vytáhl kotouč průhledné lepicí pásky a v prstech pravé ruky jí ten předmět ukázal.

Zapůsobilo to, okamžitě zmlkla.

Přes volné sedadlo spolujezdce vyhlížela z vozu. Hnali se bez zastávky periferními uličkami a zdálo se, že brzy se dostanou na některou z městských výpadovek, což cosi vypoví o směru putování. Úvaha to byla logická, ale neuvědomovala si to zřejmě jen ona. Muž po její pravici znovu sáhl do kapsy a vytáhl odtud tmavý šátek.

„Musíme vám zakrýt oči,“ oznámil.

Vzepřela se. „Proboha, to ne. To ne!“

„Ale no tak, nechte toho.“

„Prosím, moc prosím, tohle ne, tohle nemůžete... já jsem na tmu alergická.“

„Nedá se nic dělat, musíte to vydržet,“ řekl a napřáhl ruku k jejímu obličeji.

„Ne, ne, ne!“ ječela, ale počtvrté už své „ne!“ vykřiknout nestačila, prudce sebou cukla, zaúpěla a hlava jí bezvládně klesla dopředu.

„Ty vole, ona snad ztratila vědomí. Zastav!“ zavelel k řidiči ten jediný, který si dosud držel šéfovské právo slova.

„Nejde to, je tu samý zákaz...“

„Zastav!“

„Dobrá, ale za nic neručím,“ podvolil se řidič.

Až dosud jednali jako dobře naprogramované stroje, teď se na povrch začala prodírat bezradnost.

Zatřásli ženiným tělem. „Paní Velichovská, co je vám, probuďte se!“ pokoušeli se jí poručit, ale ona odmítla plnit jakékoli rozkazy, vysmekla se jim z rukou a sesunula se obličejem k opěradlům předních sedadel. A ještě ke všemu navíc právě v tom okamžiku těsně před nimi se skřípěním zastavil policejní vůz a ze dveří se vysoukal dlouhán v uniformě.

„Je to v prdeli!“ zaúpěl ten, který dosud nepromluvil. Dost přesně tím popsal situaci.

Policista nahlédl do auta, podivil se nad tou podivnou sestavou, kdy sedadlo spolujezdce bylo volné, ale vzadu se tísnili tři lidé – a ta napůl ležící žena mezi dvěma chlapy nepůsobila zrovna pohodově.

„Co se to tu děje?!“ zeptal se, pravačka mu nacvičeným způsobem sjela k opasku a druhou rukou přivolával z auta kolegu.

*** 

Sestřička vstoupila do jednoho z pokojů městské nemocnice v Bari krátce po půlnoci.

„Spíte, pane Velichovský?“ oslovila pacienta nepříliš dobrou angličtinou.

„Ne,“ odpověděl a byla to pravda: Nacházel se v jednolůžkovém pooperačním pokoji sám, ticho mu už lezlo na nervy, snažil se vzpomínat na příjemné okamžiky života, ale příliš se mu to nedařilo, pochroumaná noha ho bolela a před chvílí dokonce zauvažoval o tom, že požádá o prášek, který by mu dopřál dobrodiní úlevy.

„Mám pro vás vzkaz,“ špitla sestřička. „Obvykle takové služby během noci neposkytujeme, ale ten pán z Prahy říkal, že je to prý velmi naléhavé,“

„Jaký pán? Co... co že vzkazuje?“ zeptal se a nedokázal v hlase potlačit znepokojení.

Pocítila profesí jí danou potřebu ho uklidnit: „Nelekejte se, prosím. Ten pán vás jen prosí, abyste si zapnul mobil. To je všechno.“

„Řekl své jméno?“

„Řekl,“ kývla, pohlédla na papírek, který držela v ruce, a pro jistotu si ho přisvítila baterkou. „Prý se jmenuje Se... me... rád. Říkám to dobře?“

„Ano, velmi dobře. Moc vám děkuji.“

Usmála se a neopomněla mu připomenout: „Pokud opravdu musíte telefonovat, nebuďte, prosím, moc hlučný. I vedle jsou pacienti po operaci.“

„Slibuji.“

„Přeji vám klidný zbytek noci,“ řekla.

Zajisté to ta dobrá jihoitalská duše myslela upřímně, proto také k téhle poslední větě zvolila svůj libozvučný rodný jazyk, ale její přání se nenaplnilo. Jakmile si Radoslav Velichovský zprovoznil telefon a přijal hovor, začala se mu do uší drát slova velmi nepovzbudivá. „Průser, Radku, megaprůser, katastrofa, jinak to nazvat neumím,“ křičel na něho Semerád. „Všechno se to podělalo. Čekám, že mě co nejdřív, možná už teď v noci, přijdou sbalit ranaři z kriminálky. A zajímají se už od včerejška samozřejmě i o tebe, protože...“

„Hergot,“ přerušil ho Velichovský, „mluv konkrétně, Karle! Co že se podělalo?!“

„Když říkám, že všechno, tak všechno! Po dohodě s tebou jsem objednal u našich známých ten... ten jednorázový zákrok, který by divokou Martu vystrašil a přitlačil ji k tomu, aby podepsala nějaké papíry a rozhodla se k ústupu, ale ona... ona při tom z leknutí a šoku utrpěla srdeční zástavu, snad dokonce infarkt nebo co. Je prý pořád v bezvědomí a vůbec není jisté, že ji felčaři zachrání.“

„Ty vole! A dál?“

„Co dál? Valí se ten průser dál a dál. Ti najatí chlapi, které chytli rovnou při akci, samozřejmě práskli, kdo jim kšeft zadal – a tak v tom společně lítáme.“

„My dva?“

„Kdo jiný? Nikdo mi přece neuvěří, že jsem si to všechno vymyslel bez tvého vědomí.“

„Řekl jsi jim, kde jsem?“

„Nebylo třeba. Ten hajzl právník od nás z firmy, co to s Martou kdovíjak peče, všechno ví. Volali mu přece z toho tvého špitálu. Takže možná taky čekej nějakou návštěvu.“

„Panebože!“ vydechl Velichovský. Přihnalo se k němu příliš mnoho špatných zpráv najednou, než aby je dokázal přijmout v klidu. Rozkřičel se: „Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu!!“

Nemohlo to zůstat bez odezvy. Dveře pokoje se dokořán rozevřely.

„Ticho, prosím!“ zahřměl od prahu rázný hlas vrchní sestry, dokonce pak pokročila ještě dál k posteli a pokusila se pacientovi telefon sebrat. Ucukl sice rukou, ale hovor se při tom přerušil a znovu ho obnovit se již nepokusil – tak jako tak se nedalo čekat, že by se dozvěděl cokoli potěšujícího.