Ladislav Beran

PÍSECKÁ ČETNICKÁ PÁTRAČKA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7108-5

Díra do vody

Ne vždycky se písecké četnické pátračce v roce tisíc devět set třicet osm dařilo tak, jak by si představovala. Bylo dost případů, kdy musela takzvaně vařit z vody, protože od začátku vyšetřování k němu bylo, jak říkával štábní strážmistr Hřebejk, když se vrátil z případu, lautr hovno. Přesně tak tomu bylo koncem léta, konkrétně na svatou Annu, kdy na pátračku přišla Josefa Hadrabová, mimo jiné na svůj věk pěkná šmrnc baba, oznámit znásilnění své čtrnáctileté dcery Marty. Mělo k němu dojít v lese, nad hospodou U Sulana, když tam byla na malinách. Po pravdě řečeno, mladá Hadrabová na svůj věk vůbec nevypadala. Byla vyspělá a spíš by se jí hádalo osmnáct. Popis mladíka, kterého jim Marta Hadrabová udala, se hodil přibližně na dvě stovky mužů v Písku a moc tím četníkům nepomohla. Četníci okamžitě naložili obě Hadrabové do auta a jeli do nemocnice na gyndu, kde doktor Šrámek, který měl službu, konstatoval, že ke znásilnění pravděpodobně došlo. Potvrzovala to i řada hematomů nejen na nohou, ale i na rukou poškozené, jak se bránila. Jinak ale konstatoval, že to děvče žije už dávno pohlavním životem, neboť je už průchodná dobře na dva prsty. Když se vrátil štábní strážmistr Hřebejk z nemocnice na pátračku a šel meldovat k šéfovi, který byl v době oznámení u vrchního soudního rady Žlábka na Krajském soudu, použil své oblíbené úsloví, že je bohužel k případu zatím lautr hovno.

Pro četníky se nabízelo, že by případný pachatel mohl být jedním z hostů U Sulana, kde bylo v té době u vody obyčejně slušně narváno. A proto tam štábní strážmistr Hřebejk okamžitě vyrazil. Léto bylo v plném proudu a před hospodou, kde hostinská nestačila roznášet pivo, si Hřebejk začal tipovat podle popisu mezi mladíky, kteří seděli venku. A po pravdě řečeno, nikoho z nich si nevybral. Na břehu bylo vytaženo několik kanoí a většina mladíků tu seděla v plavkách, takže to vypadalo na projíždějící vodáky. Hřebejk musel chtě nechtě s pravdou ven, a tak skončil v hospodě u hostinské a u jejího muže. Když jim řekl, proč sem přišel, oba jen překvapeně zalapali po dechu. Ten popis mladíka byl opravdu dost všeobecný. Modré tričko a kraťasy. Nakonec si hostinská ale vzpomněla, že si sem zaskočil na pivo muž, kterého tu znají jen podle vidění, ale dost často tu otravuje děvčata. Věděli pouze, že se jmenuje Fredy nebo tak nějak a včera se tu až tak moc dlouho nezdržel.

„Vy sice říkáte, pane štábní, asi tak kolem dvaceti, ale tomuhle bude už určitě víc. Včera se tu jeden takovej bavil venku s tím sígrem Halámků z Portyče, co tu vždycky vyvolá rvačku a pak bez placení zmizí. Platil mu tu nějaký pivo, ale odešel domů dřív než Halámek. Musí bydlet někde poblíž, protože to vzal hned za hospodou nahoru do lesa na cestu, co vede do Vrcovic,“ navedla hostinská Sulanová štábního strážmistra Hřebejka přece jen o něco dál a postavila před něj pivo, které tady měli jako křen.

Od Sulana to vzal štábní strážmistr rovnou do Portyče k Halámkovým, kteří bydleli v Třebízského ulici, pár kroků od pumpy. Oba Halámkovi dělali v nedaleké firmě, kde se vyráběla košťata a kartáče. A když se řeklo sígr Halámků, všichni v Portyči moc dobře věděli, že se jedná o jejich staršího syna Kamila, který rozhodně nebyl pro četnickou pátračku nepopsaným listem papíru. Sedmnáctiletý Kamil měl za sebou už pár krádeží, ale hlavně měl na svědomí pár rozbitých hlav, neboť se rád pral a dokazoval tu všem, že na to má. Nemluvě o rozbitých oknech, která nestačil jeho otec platit, protože synek moc rád házel kamenem. Rozhodně se svojí postavou mladého Frištenského vypadal na víc než na sedmnáct, takže mu v každé hospodě bez problémů dali pivo, které pak ale zapomněl zaplatit a musel to tam jít jeho otec vyrovnat. Byl to nezvladatelný fracek. Jeho otec si s ním nevěděl rady a často mu vyhrožoval polepšovnou. Ve škole toho moc nepochytil, a tak skončil jako pomocný dělník u lopaty, u které ale dost často pauzíroval. Doma ho tentokrát Hřebejk nezastihl, proto se za ním vydal o ulici výš k bývalému chorobinci, z něhož si vojsko upravovalo štáb. Tam ho našel opřeného u míchačky, když měl právě kouřovou. Jakmile spatřil Kamil Halámek, že má štábní strážmistr k němu namířeno, měl snahu vzít roha, ale stačilo, aby na něho Hřebejk zakřičel, a Kamil se zastavil a šel mu poslušně naproti.

„Já jsem čistej, pane štábní. Vidíte přece, že makám jako barevnej.“

„To vidím. Až se z tebe kouří. Proč jsi tedy chtěl zdrhnout?“

„To jen tak ze zvyku, pane štábní. Vždyť mě znáte a člověk u vás nikdy neví. Myslel jsem si, že si chcete zaběhat.“

„To bys musel mít, Kamile, sakra rychlý nohy a musel bys lítat v pořádným průseru, abych se za tebou rozběh. Mně jde ale o něco jinýho. Včera jsi byl u Sulana a…“

„Tam nic nedlužím, pane štábní. Měl jsem tam tři piva a odešel jsem v pohodě domů. Sulanová vám to může potvrdit,“ pospíšil si Halámek s vysvětlením, ale nad tím mávl štábní strážmistr rukou.

„O to mi, Kamile, vůbec nejde. Mě by zajímal ten mladej, co jsi s ním seděl venku. Říkají mu Fredy. Co je to za cápka? Víš, odkud je a jak se jmenuje dál?“ vyndal Hřebejk z kapsy nenačatou krabičku fasovaných egyptek a to si Halámek okamžitě vzpomněl.

„To je přece Pražák Fredy Čavera, co je tady jako lufťák a je nakvartýrovanej u Škrabánků Na spravedlnosti. Jo, ten k Sulanovi chodí. Večer ale chodí na mariáš na Radost nebo ke Svornosti na cvika. Tam chodí hrát ta parta Potočáků z Houpaček a z Erbenky. Mazanec, Skalák, Jebavý a Navrátil, ale ten jim poslední dobou dost pauzíruje, protože měl úraz v lomu na Ptáčkovně, tak Fredyho berou do party,“ stopil Hamáček krabičku cigaret do kapsy. A to už měl štábní strážmistr Hřebejk od kasáren našlápnuto do města do rohové hospody Na svornosti.

Pražáka Čaveru zastihl štábní strážmistr Hřebejk až v hospodě Na radosti, kde postával u výčepu a ucucával pivo. V tom svém bílém obleku, který měl na sobě, se sem vůbec nehodil. Rozhodně neměl na sobě oblečení, ve kterém byl na pivě u Sulana, tedy modré triko s krátkým rukávem a světle modré kraťasy. Působil dojmem, že se právě vrátil buď z tenisu, nebo z lázní. Když ho štábní strážmistr vyzval, aby s ním šel ven, že by se ho rád na něco zeptal, neřekl ani slovo a s půllitrem vyšel před hospodu.

„Čím mohu sloužit, pane štábní? Jsem snad v Písku podezřelý z nějakýho zločinu?“ zeptal se ho dost žoviálně a postavil si pivo na popelnici.

„Tak jednak bych žádal vaše nacionále a jednak vysvětlení k jednomu případu, který se stal včera odpoledne za Sulanem v lese. Odešel jste tou lesní cestou za hospodou nahoru na silnici na Vrcovice?“

„Koukám, že máte dobrý informace. Jo, šel jsem tudy nahoru, protože to je zkratka. Jsem se sestrou v Písku na letním bytě u…“

„U Škrabánků Na spravedlnosti, to už vím,“ předešel Hřebejk lufťáka Čaveru a začal si opisovat jeho nacionále z občanského průkazu.

„Koukám, že místní četnictvo tady nezahálí. Ano, jsem u Škrabánků. Dozvím se konečně, z čeho jsem podezřelej, že si to všechno o mně opisujete?“

„Je to jen formalita. V tom lese, kousek nad Sulanem, totiž někdo znásilnil čtrnáctileté děvče a hledáme svědky. Říká vám něco jméno Marta Hadrabová?“ vrátil Hřebejk Čaverovi doklad totožnosti a byl překvapený tím, že mu na to Čavera kývl.

„Jo, tu znám. Jestli je to taková udělaná prsatice, tak s tou jsem se u Sulana několikrát potkal.“

„Jenom potkal? Neznásilnil jste ji?“

„Tu? Tu holku nemusí, pane štábní, nikdo znásilňovat, na tu stačí mrknout a…“

„Takže jste s ní něco měl? Myslím tím něco jako techtle mechtle.“

„Lhal bych, kdyby řek, že ne, ale vůbec jsem netušil, že jí je tak málo. Rozhodně na to nevypadá, a pokud jde o tamto, tak strčí do kapsy kdejakou paničku. Byl jsem s ní asi dvakrát.“

„Čavero, opravdu jen dvakrát?“

„Dobře. Bylo to možná pětkrát, ale…“

„Náhodou včera to nebylo?“ pokračoval Hřebejk ve výslechu a to už toho měl Čavera dost.

„Musíme se o tom, pane štábní, bavit na ulici? Včera to rozhodně nebylo, a jestli chcete, klidně s váma půjdu na služebnu,“ dopil Čavera pivo a zašel do hospody vrátit sklenici.

„Včera jsem ji u Sulana vůbec neviděl, znají ji tam moc dobře. Jestli se ale ptáte na toho načesanýho mladýho floutka, kterýho jsem potkal na silnici a scházel pak dolů k Sulanovi, tak toho vám můžu popsat. Sportovní typ. Velkej jako já, asi tak do třiceti, kraťasy. Myslím, že tmavomodrý. A modrou košili? To už nevím, ale mohlo to bejt i tričko,“ nebyl si jist Čavera, ale to už se ptal opět Hřebejk.

„A vlasy? Všim jste si, jaký měl vlasy?“

„Byl to čistej blonďák s vyčesaným emanem. A musel bejt zdejší, protože si to ze silnice namířil přímo dolů do lesa, takže o tý cestě k řece, která není ze silnice vůbec vidět, musel mít rozhodně ánung,“ čekal Čavera, jak se štábní strážmistr rozmyslí. A protože mu to nedalo, zeptal se štábního strážmistra znovu na věk Hadrabové.

„A tý holce je, pane štábní, opravdu teprve čtrnáct? Mně řekla, že bude příští měsíc slavit osmnáctiny. Jestli ta holka takhle vypadá ve čtrnácti, tak to bych chtěl vidět její matku. To musí bejt kusanec.“

„Její matka je rajcovní padesátnice a tý holce je opravdu teprve čtrnáct. I když na ně vůbec nevypadá. V září jí bude patnáct,“ vybavil si štábní strážmistr Hřebejk slova ošetřujícího lékaře na gyndě, sklapl svůj blok a pozval Fredyho Čaveru na četnickou pátračku k sepsání protokolu.

Po návratu na četnickou pátračku šel štábní strážmistr rovnou do kanceláře šéfa četnické pátračky ke štábnímu kapitánovi Votrubovi a už od dveří mu hlásil, že to s tím znásilněním Hadrabové asi bude nemlich stejný jako se znásilněním Květy Boudové od věže, na kterém tenkrát mohli četníci prošoupat podrážky od bot. Nakonec se zjistilo, že to nebylo ‚nechtěla jsem, musela jsem‘, ale bylo to dobrovolně po vzájemné domluvě.

„No, Hřebejk, abych se přiznal, já si to myslím taky. Zvlášť když nám na gyndě řekli, že ta holka už žije pravidelným sexuálním životem. Všim jste si tý její mámy? Neřekla na to ani popel. Dokud nebudeme mít chlapa, se kterým skončila ta mladá Hadrabová v lese, tak bych do toho nelez. Ty modřiny si rozhodně neudělala sama, a tak to musíme, bohužel, pořád brát jako znásilnění,“ zamyslel se šéf četnické pátračky a pak dal Hřebejkovi dobrou radu.

„Vyrazte zítra k Sulanovi a přeptejte se tam jejích kamarádek. Moc bych se divil, Hřebejk, kdyby se některý z nich nepochlubila, že už není panna. S tímhle se přece holky rády pochlubí, že už to mají za sebou,“ konstatoval věcně štábní kapitán Votruba a štábní strážmistr tak měl na druhý den, jak s oblibou říkával, do žlabu nasypáno.

To, že byla Marta Hadrabová znásilněná, se dlouho neututlalo. Bůhvíproč to všude roztroubila její matka a mladá Hadrabová si to taky nenechávala nijak pro sebe. Když se druhý den před polednem objevil štábní strážmistr Hřebejk u Sulana, všichni moc dobře věděli, proč tam je. Své udělala šeptanda, protože si to k němu okamžitě namířila jedna starostlivá matinka a úplně vážně se ho zeptala, co je pravdy na tom, že se nahoře nad Sulanem v lese pohybuje nějakej maniak a znásilnil tam už tři mladý holky. Hřebejk měl na jazyku, že má špatný informace, že už jich bylo pět. Nakonec to ale spolkl, protože nevěděl, jak by to máma dcerušky, kterou si tu hlídala jak oko v hlavě, vzala. Přesto sem nevážil tu cestu z četnické pátračky zbytečně. Úplně náhodou tu narazil na kamarádku Hadrabové, jistou Věru Žantovskou, která nejen, že věděla, kdo byl první kluk Hadrabové, který ji připravil o věnec, ale když se jí zeptal štábní strážmistr na mladíka, jehož popis mu dal lufťák Fredy Čavera, dlouho se nerozmýšlela a řekla mu jeho jméno.

„No, to by moh bejt jedině Čenda Budil z Prahy, co tady byl na letním bytě ve Starých lázních,“ ukázala Žantovská nahoru nad Sulana a prozradila na Hadrabovou, že s ním chodí už dobře víc než měsíc.

„Jakto byl? Neříkej mi, že už tu není.“

„No, není, protože už dneska ráno odjel do Prahy. Potkala jsem ho ráno na nádraží, když jsem vyprovázela putimskou babičku k vlaku. Ale tomu přece nemůže bejt ještě třicet? Vždyť ještě pořád studuje,“ podivila se Žantovská a to už tam neměl štábní strážmistr žádné stání. Dokonce odmítl i nabízené pivo od hostinské, které mu přinesla až málem k řece a vydal se nahoru lesní cestou nad Sulanem k nedaleké samotě Staré lázně, které byly jen kousek za zátočinou přes silnici u potoka.

Lufťák Čeněk Budil neodjel do Prahy nakvap, jak se štábní strážmistr Hřebejk domníval. Jak od domácích ve Starých lázních zjistil, měl druhý den po odjezdu z Písku v Praze na Vysoké škole stavební opravnou zkoušku ze statiky. A to, jestli se na pokoj, který tu měl zaplacený až do prvního týdne v srpnu, vrátí, záleželo dost na tom, jak na té zkoušce dopadne. Že se o něho zajímají četníci z pátračky, to domácího pěkně vyděsilo. Hřebejk ho ale upokojil, že to je pouhá formalita a že s ním chce hovořit jenom jako se svědkem. Přesto si z domovní knihy vypsal jeho nacionále, a jakmile se vrátil na četnickou pátračku, šel to hned omeldovat štábnímu kapitánovi Votrubovi, šéfovi pátračky.

„Hřebejk, já vás chválím za vaši aktivitu a i já bych měl rád to znásilnění co nejdřív z krku, ale tak snad s tím výslechem mladý Hadrabový ten tejden ještě počkáme. Uvidíme, jestli se nám ten Budil vrátí, a pak pro oba dojdeme, hupsnem na ně a uvidíme.“

„A když se Budil nevrátí, šéfe?“

„Tak se holt podíváte s mým zástupeckým do Prahy a necháme si ho na policejní direkci do Bartolomějský předvolat. Pokračujte, Hřebejk, v šetření dál, třeba narazíte ještě na něco zajímavějšího,“ opsal si šéf pátračky jméno Čeňka Budila k sobě do sešitu a došel si k umyvadlu, kde se mu chladila tři piva, pro jeden lahváč.

„Jak je starej ten pan Nedočkavej, co tu Hadrabovou připravil o věnec? To už, Hřebejk, víme?“

„Kolik je mu dneska, to vím. Je to její bratranec, nějakej Venca Hucek z Lázeňky, a podle tý její kamarádky Žantovský se jí s tím svěřila už loni o prázdninách. Mělo k tomu dojít v parku za hudebním pavilonem. Proboha, je to možný? Vždyť to tý holce ještě nebylo čtrnáct,“ vyděsil se Hřebejk a hned se vrátil k Huckovi.

„Jinak ten Hucek je, šéfe, teď prvním rokem na vojně. Otázka je, kdy k tomu vlastně opravdu došlo, když je ta holka Hadrabů na ten šoust tak chtivá, šéfe.“

„No nic. Nebudeme z toho dělat pohřeb, ten voják nám neuteče, tak pátrajte dál. Zatím je to pro pátračku a hlavně pro vrchního soudního radu Žlábka z Krajskýho soudu, jak on říká, jen taková malá díra do vody… Proč mlčíte, Hřebejk?“

„Ale teď mě napadla taková blbost: zeptat se její mámy, v kolika letech o to přišla ona,“ otřel si Hřebejk kapesníkem zpocené čelo a odešel do své kanceláře.

Že se místo Čeňka Budila objeví ani ne za týden na četnické pátračce Josefka Hadrabová se svojí dcerou Martou, to tu nikdo nečekal. Hadrabová chtěla hovořit se šéfem četnické pátračky, štábním kapitánem Votrubou, který nechal schválně pootevřené dveře do své kanceláře, protože už tušil, s čím za ním Hadrabová asi tak přišla. Na Hadrabové bylo vidět, že neví jak začít, a tak jí s tím šéf pátračky pomohl.

„Tak, paní Josefko, co máte na srdci? Abych se vám přiznal, když tady vidím vaši dceru zaraženou a ubrečenou, tak si myslím, že jste udělala dobře, že jste jí promluvila do duše. Po pravdě řečeno, nám se to její znásilnění taky moc nezdálo. Dalo nám to dost práce, než jsme se dostali k jednomu mladíkovi z Prahy, se kterým vaše dcera…“ nedořekl větu a to už se z kanceláře ozval pořádný brekot Marty Hadrabové, která vzápětí nato dostala od své matky pořádnou herdu do zad.

„No právě, kvůli tomu jsem přišla, protože nevím, jak bych to řekla…“ podívala se Hadrabová na dceru, která sklopila hlavu.

„Vím, co máte, paní Josefko, na mysli. Vaše Marta to nedostala a vypadá to, že je v jiným stavu. Mám pravdu?“ ulehčil to štábní kapitán Votruba Hadrabové a ta spustila taky pláč.

„Nikdo ji neznásilnil. Představte si, pane štábní, že ta naše koza chodila s tím Pražákem skoro dva měsíce! A kdyby se pelešila jen s ním!“ dostala mladá Hadrabová další herdu do zad a vzápětí tu padla jména Josef Kloubek a Olda Šimon.

„Kloubek i Šimon jsou oba cucáci, co ještě chodí do školy jako Marta. Proto si ta káča vymyslela to znásilnění. Jenže teď se neví, s kým do toho vlítla. Mlátila se klackem přes ruce a nohy, aby to…“

„… vypadalo jako znásilnění,“ skočil Hadrabové šéf četnické pátračky do řeči, a aby přestala mladá Hadrabová brečet, sáhl do šuplete stolu pro velký cucavý barevný špalek a podal jí ho přes stůl.

„No jo, ale jak z tý šlamastyky ven? To je vyloženě díra do vody, když jich bylo tolik,“ zapálil si na to štábní kapitán Votruba viržínko a v kanceláři bylo najednou ticho jako v kostele.

„Naštěstí pro vaši dceru jsme nikoho ze znásilnění neobvinili, ale na tohle jsme tady zatraceně krátký,“ vytočil šéf četnické pátračky nemocnici a dobře deset minut to vysvětloval doktorovi na gyndě. Když slíbil doktorovi, že mu dodají veškeré podklady k tomuto případu a položil telefon, zavolal do kanceláře štábního strážmistra Hřebejka.

„Hřebejk, vím, že jste poslouchal za dveřma, tak vám nemusím nic vysvětlovat. Odvezte tady paní Josefku s dcerou do nemocnice na gyndu, je to tam s doktorem domluvený. My s tím tady víc udělat nemůžeme. S těma nedočkavcema, Kloubkem a Šimonem, si promluvíte potom,“ zvedl se šéf pátračky od stolu a sám byl zvědavý, jak si s tím problémem na písecké gyndě poradí.

S Pepou Kloubkem a Oldou Šimonem si štábní strážmistr Hřebejk došel popovídat do ředitelny Chlapecké školy na Pražské. Oba se ke svému poklesku přiznali a to, že jim to s Martou Hadrabovou každému, a ne jednou, na Portyčských skalách zachutnalo, byla pravda. Když se štábní strážmistr Hřebejk vrátil na pátračku a začal o tom sepisovat pro šéfa četnické pátračky zprávu, objevil se v jeho kanceláři štábní kapitán Votruba.

„Hřebejk, protože vím, jaká jste, pokud jde o ženský, pěkná kancovina, už jsem se vás na to chtěl zeptat v kanceláři, když tam seděly obě Hadrabový, ale nepřišlo mi to vhodný. V kolika letech vy jste přišel o panictví?“

„Tak to si, pane štábní, moc dobře pamatuju. Bylo mi čtrnáct a bylo to v Kolíně. Tenkrát mě svedla o deset let starší holka, nějaká Barbora Štruncová, když na půdě v našem domě věšela prádlo. Byl jsem vlastně taky pohlavně zneužitej, ale nikde jsem to nehlásil. Pravdou je, že do tý doby jsem, jako každej mladej kluk, onanoval nad hanbatejma obrázkama, ale s tím, co jsem tenkrát zažil, se to nedalo srovnat,“ přiznal bez obalu svému šéfovi štábní strážmistr Hřebejk. A štábní kapitán Votruba jen nevěřícně zvedl oči v sloup a odešel z kanceláře.

Dluh zaplacený svobodou

To, že byl kasař Lukášek, zvaný „Luky“, v třicátých letech v písecké galerce nekorunovaným králem zdejšího podsvětí, uznávala nejen zdejší galerka, ale brala to na vědomí i písecká četnická pátračka. Kasař Lukášek byl opravdu šmátek na trezory všeho druhu. Začínal jak jinak než u známých „popelek“, které uměl otevřít opravdu parádně, a i když mu byl ten jeho kasařský vercajk mockrát četnickou pátračkou zabavený, hned po návratu z kriminálu si pořídil nový a jeho niklštál zase řádil. V kriminálu na Borech, kde většinou skončila řada nebezpečných kasařů, se vyškolil i na moderní sejfy, s nimiž si dovedl hravě poradit a přiváděl tak policajty a četníky nejen do prekérních situací, ale i do smutku. A přesto všechno se ho nakonec píseckým četníkům podařilo usvědčit z lumpárny, protože Luky měl slabost pro ženy, které ho ovšem často nechaly ve štychu a zradily, takže kasař Lukášek skončil opět na Borech. V osmatřicátém v lednu na svátek Mileny, což bylo čtyřiadvacátého, se objevil v Písku případ vyloupení opravdu moderního sejfu, který byl necelý měsíc v Měšťanském pivovaru u prokuristy firmy v kanceláři, která byla v prvním patře budovy. Když prokurista Řehák nahlásil na četnickou pátračku, že jsou vykradeni, nechtěl tomu na pátračce nikdo věřit, neboť o nedobytném sejfu všichni moc dobře věděli. Telefon přijímal od pana prokuristy sám šéf četnické pátračky, štábní kapitán Votruba, který dal okamžitě dohromady kompletní výjezd pátračky, a vyrazili do pivovaru. Tam bylo hotové pozdvižení, protože se ze sejfu ztratilo na hotovosti tři sta tisíc, které byly určeny jak na platy zaměstnanců, tak dodavatelům, dále nějaké cenné papíry a taky revolver pana prokuristy Řeháka a krabička nábojů. Už od prvního pohledu bylo jasné, že tuhle káču neudělal žádný obyčejný kasař, ale opravdu šmátek, který musel moc dobře znát zámkový mechanismus sejfu. Technik pátračky praporčík Číp sice na místě zajistil troje stopy po obuvi, ale jinak si, lidově řečeno, ani neškrtl. Že tu okamžitě každého napadl místní kasař Lukášek, který v minulosti v pivovaru, pokud neseděl na Borech, taky pracoval a věděl, jak to tu chodí, je pravdou. Proto si taky pro něho štábní strážmistr Hřebejk ještě ten den dojel a Luky skončil na pátračce v separaci, aby měl o čem přemýšlet. Kolem poledního si ho štábní strážmistr Hřebejk vyzvedl ze separace a posadil si ho k sobě do kanceláře. Dovolil mu, aby si zakouřil svýho kraťase, a jen co si ho Luky zapálil, zeptal se ho, jestli ví, proč je na pátračce.

„Jo, něco jsem venku zaslech. Někdo vám přes neděli udělal káču, ve který byly dlouhý prachy!“

„No právě. Z tebe, Luky, ještě ta basa pořádně nevyvanula, a jak na to koukám, tak to vypadá, že máš do ní zase slušně našlápnuto,“ zapálil si na to štábní strážmistr viržínko a hodil okem na kasařovy boty.

„Samá voda, pane štábní, tentokrát jste pořádně vedle. Tohle na mě tedy neuštrikujete ani náhodou. Mám alibi. Celej večer jsem byl U třech šiců, kde mě viděla celá hospoda, a skončil jsem U třech lip, kde jsem si hodil forbes. Na to mám svědky taky,“ byl kasař vyloženě v klidu, až to štábního strážmistra Hřebejka udivilo, protože to byl úplně jiný Luky, než když ho posledně zavíral.

„Vypadá to, že budete muset jít o dům dál, a jestli na mě nemáte broky, tak já bych šel domů,“ zvedl se kasař ze židle, ale Hřebejk ho rázně usadil.

„O tom, jestli půjdeš z pátračky domů, naštěstí nerozhoduješ ty, Luky, ale já. Domů půjdeš, ale až si to všechno prověříme. A neboj se, ty broky seženem. Sehnali jsme je na tebe vždycky,“ strčil Hřebejk kasaře zpátky do separace a vyrazil do města prověřovat jeho alibi.

V hospodě pod Putimskou bránou U tří ostrostřelců potvrzovali kasaři Lukáškovo alibi jeho kamarádi, s nimiž si strčil v kuželníku několik her. A výčepní Jirkovský štábnímu štrážmistru Hřebejkovi potvrdil, že Lukášek přišel do hospody něco kolem osmé večer, odcházel pak z hospody kolem jedenácté hodiny. Do hotelu U tří lip, kde se vzadu hrával, jak jinak než na zapřenou, forbes, to vzal štábní strážmistr od Putimské brány pod skálu ostrou chůzí a trvalo mu to přesně čtvrt hodiny. Vzhledem k tomu, že Lukášek pajdal na pravou nohu, musel mu k tomu něco přidat. Zpátky od Tří lip to vzal zadem přes výstaviště kolem hřbitova svaté Trojice a přes lávku, a vyšlo to na chlup stejně. Proto mu přišlo divné, že se kasař objevil u Tří lip až kolem tři čtvrtě na jednu, což mu potvrdil výčepní z hospody, který měl o svých hostech opravdu přehled, tedy ne už v půl dvanácté, jak mu tvrdil kasař Lukášek, když ho vracel zpátky do separace. Měšťanský pivovar byl od hospody U tří ostrostřelců vzdálený ani ne pět minut chůze, tak v tom už to Lukáškovo alibi pořádně falírovalo. Další nesrovnalost v jeho alibi se ukázala, když si zašel štábní strážmistr k němu domů a zeptal se správcové, kdy přišel Lukášek domů, protože v nočních hodinách chodila lidem z domu odemykat.

„Lukáškovi jsem dům, pane štábní, vůbec neodemykala, ten si přece odemyká sám. Nakonec, nemusím vám říkat proč. S jeho zkušenostma z kriminálu? Ale protože spím kvůli zamykání na půl ucha, mám takovej dojem, že se vrátil domů asi tak kolem čtvrtý ráno. Vrata pořádně vržou a už jsem říkala starýmu, aby je namazal kolomazí, protože to probudí celej barák. Navíc bydlí v patře a ty dřevěný schody, kdyby na ně našlapoval, jak chtěl, tak nikoho nešanujou. Mám ale takovej dojem, že před domem zastavilo nějaký auto. Jestli ho tentokrát někdo přivez…?“ nasadila správcová domu Hřebejkovi brouka do hlavy a s tím se také vydal do patra za přítelkyní Lukáška, bývalou šlapkou, Hedou Chvalinovou, s níž žil kasař Luky na psí knížku. Ta, jakmile ho spatřila mezi dveřmi, překvapeně ustoupila do předsíně.

„Neříkejte, pane štábní, že se Luky namočil do tý káči v pivováru?“

„To záleží na tom, Hedo, co mi teď řekneš. Kdy se vrátil Luky dneska domů? Hlavně mu to moc nezkaž, protože vím, že ho přivezlo auto. Tak kdy to bylo?“ zvýšil Hřebejk hlas a na Chvalinové bylo vidět, že neví, co na to říct.

„Bylo to až k ránu, ale v kolik, to nevím. Už jsem spala. A že by ho přivezlo auto, tak o tom nemluvil.“

„No, když to nevíš, nevíš, ale to Lukymu vůbec nepomůže. Prověřuju totiž jeho alibi, tak si laskavě vzpomeň,“ nesnížil štábní strážmistr hlas a Chvalinová si najednou vzpomněla, že to bylo něco kolem čtvrté. „Jo, tak nějak mohlo bejt,“ vzpomněla si Chvalinová, ale o autu asi opravdu nic nevěděla.

Po odchodu z Lukáškova bytu neponechal štábní strážmistr Hřebejk nic náhodě, dal si tu práci a obešel všech pět taxikářů ve městě. Ani jeden mu nepotvrdil, že by v tu dobu někoho vysazoval před domem v Komenského ulici, kde Lukášek bydlel. S tím se vrátil Hřebejk zpět na pátračku a připravoval se se zástupcem šéfa četnické pátračky, štábním strážmistrem Kubíkem, na druhé kolo s kasařem, který už slušnou dobu proplouval na vlnách zločinu.

Kasař Lukášek už měl za sebou opravdu pár let odkroucených v kriminálech, a i když rozumu moc nepobral, když šlo do ouzkých, častokrát mu to nebezpečně pálilo. Samozřejmě že se snažil všechna svědectví, kdy mu to v jeho alibi zatraceně kulhalo, zpochybnit. Zřejmě si byl moc dobře vědom toho, že jenom na to jeho kulhající alibi ho nikdo do basy nezavře. A že si tedy zřejmě odsedí v separaci jen čtyřicet osm hodin a pak ho budou muset četníci pustit. To se taky stalo, protože když štábní strážmistři vystříleli všechen prach, který měli k dispozici, neměli už dál nic v ruce a museli ho hned na druhý den, po osmačtyřicítce, ze separace pustit domů. Když ho štábní strážmistr Hřebejk propouštěl z četnické pátračky, neodpustil si kasaři Lukáškovi říct své.

„Luky, nemysli si, že my dva jsme spolu skončili. Tu káču v pivovaru máš na triku a já ti to dokážu, jako že se Hřebejk jmenuju.“

„Bude mi potěšením, pane štábní, se nechat od vás zavřít do lapáku, ale tentokrát jste úplně vedle. Tím nechci říct, že bych o tom třeba něco nevěděl, ale od toho tu jste placený vy, a já nejsem práskač. Věřte mi, že si tentokrát na tom prošoupete podrážky u bot, protože na tyhle frajery fakt nemáte,“ podepsal kasař štábnímu strážmistrovi na protokol své odebrané věci, a jen co si to všechno nastrkal do kapes, musel mít, jako vždy, poslední slovo.

„To vám zase říkám já, pane štábní, jako že se Lukášek jmenuju,“ nasadil si kasař frajersky bekovku na hlavu a štábní strážmistr Hřebejk měl o špatné spaní na delší dobu postaráno.

Pravdou je, že nějaký čas měla písecká četnická pátračka, pokud šlo o vloupání do trezorů, klid. Ale netrvalo to dlouho. Kasař Lukášek se na četnické pátračce objevil ani ne za dva měsíce, neboť v Mirovicích byla udělaná Kampelička. Tentokrát šlo o rozpáranou „popelku“, z níž se ztratilo naštěstí jen kolem padesáti tisíc. Alibi dělala kasaři Lukáškovi jeho milá Heda Chvalinová, která se do štábního strážmistra Hřebejka pustila hned, jakmile se objevil na chodbě před bytem.

„Pane štábní, to opravdu neznáte nikoho jinýho z galerky než Lukyho? Ten se nemusí špinit s nějakým popelem, jako byste nevěděl, že jeho šikovný ručičky mají na víc,“ prozradila v tu chvíli více, než chtěla. A myslela si, že tím skončila.

„A jak víš, Hedo, že šlo v tomhle případě právě o popelku?“ zvýšil hlas štábní strážmistr Hřebejk, až to vyhnalo z bytu na chodbu další dvě partaje. A Chvalinová najednou nevěděla, co na to říct.

„No, tak o tom si popovídáme u nás na pátračce. Hoď na sebe něco a já na tebe počkám dole v autě před domem. A nerad čekám dlouho!“ zdůraznil a začal scházet se schodů dolů, kde narazil na správcovou, která ho okamžitě zatáhla k sobě do bytu.

„Lukáška přivezlo k ránu nějaký auto, ale taxikář to nebyl. Schody byly po něm zasraný od špíny jak jetel. Heda je před chvílí vytírala, i když na ní nebyla řada. V tom autě byli ještě dva chlapi.“

„Nevšimla jste si, jestli měl Lukášek v ruce nějakou tašku?“

„Určitě ne. To bych si určitě všimla, ale tomu autu hrozně řval výfuk. To mě probudilo. A taky se tam nahoře spolu dost hádali. Nejvíc bylo slyšet tu jeho dorotu,“ prozradila správcová domu Hřebejkovi a hned ho vypustila ven na chodbu.

Heda Chvalinová vydržela na četnické pátračce s poskytováním alibi jen do chvíle, než jí štábní strážmistr Hřebejk oznámil, že to vypadá, že neskončí v base jen Luky, ale i ona. Naservíroval jí to, co zjistil u správcové, a bylo po alibi. Nakonec mu přiznala, že Lukášek nebyl celou noc doma, jak se tím oháněl. A přiznala i to, že ho přivezlo k ránu nějaké auto a byl špinavý od popela. Hřebejk to všechno zaprotokoloval a pustil ji domů. Kasař Lukášek sice nakonec tu káču v Mirovicích přiznal, ale o těch dvou v autě neřekl půl slova. Přiznal, že má doma z mirovické kampeličky dva tisíce, které taky vydal, ale vzal to celé na sebe s tím, že o svých společnících nebude hovořit. Putoval sice s požehnáním vrchního soudního rady Žlábka z Krajského soudu okamžitě do vazby, ale stín podezření, že má prsty i v sejfu v píseckém Měšťanském pivovaru, s ohledem na výskyt auta kolem tohoto případu, se nezmenšil, spíš naopak, a dostával konkrétní podobu.