Jaroslava Černá

SANTINI

Peklem duše k světlu světa

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslava Černá, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA, s.r.o.

ISBN 978-80-243-7665-3 (epub)

ISBN 978-80-243-7666-0 (mobi)

Kapitola 1

28. duben 1684 Praha

Jan šel zvolna úzkou ulicí dlážděnou kameny.

I když už mu bylo sedm let, vzrůstem byl velmi drobný a jeho chůze i celá postava působily nevyrovnaně. Znatelně kulhal. Chladným jarním podvečerem mířil k plácku, odkud se touto dobou každodenně nesl výskot stejně starých, ale i starších hochů, honících mezi kameny hadrovou mičudu.

Jan zpomalil, pak se málem zastavil. Odvaha, kterou ještě před chvílí cítil, ho při pohledu na klubko rozjařených výrostků téměř opustila. Zatnul zuby a pokusil se narovnat. Levé rameno, které mu neustále vystřelovalo nahoru, se malinko snížilo, v tu chvíli ho však zabolelo v zádech a někde mezi lopatkami se napjaly svaly.

„Vydržím!“ povzbuzoval se Jan polohlasem a soustředil se na chůzi. Když srovnám ramena, skoro nekulhám, utěšoval se v duchu a zvedl bradu, aby vypadal vyšší.

Vřava boje chlapců o míč a vítězství nabírala na intenzitě.

Jan v tom odhodlaném soustředění bezděčně zaťal dlaně v pěst, jenže hned v tu chvíli by si málem nafackoval. Dva sladké koláčky, které dostal od matky na cestu, se změnily v drolící se hroudy. Ato si je chtěl sníst před těmi posměváčky! Aby viděli, jak se má dobře a že dostává k jídlu to, co ostatní mohou mít snad jen o svátcích.

„Hele, už je tady zase!“ Jeden z výrostků se zastavil v běhu za míčem a posměšně se na Jana zadíval.

Jan se nejdříve zarazil. Věděl, co bude následovat, jenže dnes byl odhodlaný urážkám a ponižování čelit, tak jak mu radil jeho otec.

„Jsi zbabělý, když si troufáš na mladší, to se nedělá.“ Zahleděl se odvážně do tváře hocha více než o hlavu většího.

„Cos to řekl?“ zasyčel mladík výhružně. „Slyšeli jste toho mrzáka?“ Otočil hlavu k ostatním, kteří hned nechali hry a těšili se na zpestření podvečera, než se budou muset rozběhnout domů.

„Že si troufáš na mladší a slabší a to je zbabělé,“ zabrebtal Jan a hned pokračoval: „Mám bratra, dnes měl narozeniny, a jednou, jednou se za mě postaví a bude mě bránit, pak se vám všem pomstím!“

Jenže vzápětí se mu roztřásly rty. Mladíci kolem něho vytvořili kruh a Jan pochopil, k čemu nevyhnutelně dojde.

„Nechte mě!“ vykřikl a zároveň povolil pěsti, aby si mohl rukama krýt obličej. Všechno je to marné, pochopil, když mu na zem vyklouzly poslední zbytky koláčků. Tak se na ně těšil, tak moc se chtěl pochlubit mladším bratrem, kterému byly právě dnes čtyři roky, a tak moc by se třeba i rozdělil s ostatními, jen kdyby za všechny své snahy nesklízel pouze posměch a urážky. Kruh kolem zoufalého chlapce se uzavřel azačal se zužovat. Aještě než si Jan stihl skrýt obličej, padla první rána.

„Jak si dovoluješ říct, že jsem zbabělec?“ dolehlo k němu odněkud seshora, protože se strachy schoulil. To vystrašené pokorné gesto vyvolalo ještě více posměchu a vyprovokovalo bandu hochů rozjařených hrou k dalším výpadům.

„Nechoď mezi nás, když nemůžeš hrát!“

„Kvůli tobě vždycky prohrajeme! Protože jsi mrzák!“ A na hlavu malého Jana schouleného v prachu na zemi se hrnuly další a další urážky a výčitky. Facky, zatím slabé, byly spíš takové bezděčné lepance, ale Jan věděl, že stačilo málo a nevyzpytatelní bojovně naladění mladíci by si na něm zchladili všechna svá vlastní příkoří a prohry.

„Mám bratra a společně se vám postavíme. On je zdravý, silnější než já…!“ Jan zvedl hlavu. „Jednou se vám všem pomstím!“

„Ty ubožáku!“ Jeden z mladíků zvedl kámen. „Ty malý chudáčku, ty nám budeš vyhrožovat?“

Jan nestihl nijak zareagovat, nestihl se ani schoulit. Ucítil pouze ránu do hlavy. Na chvíli se všechno zastavilo, pak se s ním svět zatočil a vzápětí pocítil nesnesitelnou bolest a něco teplého a lepkavého mu zaplavilo oko. Pomalu se sunul k zemi.

„Rychle pryč! Utíkejte!“ zazněl povel nejvyššího z útočníků a malý Jan zůstal na ušlapaném plácku ležet úplně sám. Ruce měl přitisknuté na obličeji a v ulepených dlaních ještě cítil vůni sladkých koláčků, které mu dala maminka, než odešel od slavnostního stolu, kde společně s mladším bratrem Františkem oslavovali den jeho narozenin.

Jan vzlykl. Už vás nikdy neuvidím… V té chvíli o své jisté smrti nepochyboval. Ještě budete všichni litovat! Prohlížel si v náhlém šeru prsty slepené hustou tmavou hmotou. „To je přece krev!“ vykřikl do ticha a v hrůze cítil, jak pomalu ztrácí vědomí. Umírám! Za to, co jste mi udělali, všichni skončíte na šibenici.

Maminko… Vybavila se mu matka, klečící a modlící se u dřevěného kříže za uzdravení jeho pokřiveného těla. Ten tvůj Bůh není! Protože kdyby byl, nikdy by takovou nespravedlnost nedopustil.

Ať všichni skončí v pekle! To byla Janova poslední myšlenka, než se propadl do něčeho, co se podobalo dlouhé noci plné ošklivých snů.

Později v noci 

„Položte ho na postel.“ V prosebném hlasu matky malého Jana Blažeje Aichla byla hrůza a strach o život syna. Hleděla na zkrvavenou tvář, oči slepené zaschlými strupy, a málem si zoufala. „Jestli se neprobere…“ Dva muži, kteří příteli, kamenickému mistrovi, pomáhali syna hledat a donést domů, se tiše vytratili.

„Zaběhnu pro doktora,“ pronesl dutě Janův otec Santin, stojící jako socha uprostřed místnosti, protože ho v té chvíli nic jiného nenapadalo.

Tolik mu Bůh vzal, tak ho poznamenal, pokřivil ho a zmrzačil a ještě dopustí, aby se mu za to ostatní mstili, aby si na něm vybíjeli vlastní sílu. Na slabším a postiženém! Janův otec žaloval celému nebi, potřeboval vykřičet svůj vlastní smutek nad poznamenaným a slabým synkem.

„Jak převezme mou živnost?“ dovolil si ptát se nahlas někoho tam na obloze plné hvězd, kterou zahlédl nad úzkou malostranskou ulicí.

Alžběta Aichlová se zatím plátnem namočeným ve vodě opatrně snažila z Janovy tváře setřít vrstvu zaschlé krve a prachu. Přes slzy v očích ale sotva viděla, bála se přitlačit, aby synovi nezpůsobila další bolest.

„Rána není hluboká, jen hodně krvácela,“ poznamenal spokojeně mladý lékař, když na Janově čele objevil příčinu krvavé záplavy. „Musím ji ale zašít,“ vyndal z brašny mast a opatrně s ní potíral okolí rozšklebené kůže.

„Držte mu hlavu,“ přikázal Alžbětě a zručně se pustil do práce.

Janova matka cítila bolest syna, jako by tu ránu utržila ona sama. A vzápětí začala tiše zpívat, tak jak zpívala malému chlapci, sotva se narodil, aby klidně usnul a spokojeně spal. Zpívala mu jeho oblíbenou ukolébavku konejšivým tichým hlasem, protože v té chvíli nevěděla, jak jinak synovi ulehčit jeho úděl, jak ulevit bolesti a zahojit jeho rány na těle i duši, které mu zasazovali stejně staří nepřátelé. Přátele neměl. Pouze posměváčky, kteří ho mezi sebe nikdy nepřijali, protože byl jiný. Odmalička jiný, postižený a poznamenaný. Malý Jan bolest necítil. Ale s jistotou slyšel zpěv, který ho v mysli vrátil do bezpečné náruče matky, do klidu vlastních snů. V těch snech byl plný síly mocného těla. Chodil světem pevně a všude, kam přišel, ho doprovázel překrásný zpěv andělů, který se u klenutých stropů chrámů spojoval v proud mnohohlasé andělské hudby. A ta hudba se pod klenbou propojila a vracela se zpět v hlase matky. V tom hlase byla všechna bolest a utrpení světa. Malý Jan vnímal tu hudbu celým svým srdcem, celou duší a přísahal, že jednou, až vyroste, pokusí se spojit klenby chrámů, aby něco tak krásného mohl slyšet každý, kdo trpí a potřebuje povzbuzení.

„Hotovo,“ vydechl lékař a spokojeně si prohlížel zašitou ránu. „To, že nám Jan omdlel, je dobře, alespoň necítí bolest.“

„Aco ty oči? Vždyť ty strupy jsou jak skořápky ořechů,“ povzdechla Alžběta.

„Pomalu je vlhčete teplou vodou, až povolí,“ radil lékař. „On tam asi dlouho ležel bez pomoci, a než jste ho našli, krev měla čas zaschnout.“

„Až zjistíme, kdo to udělal…“ ozval se Janův otec.

„A jestli mu ublížili ještě více, než musí ubožák už tak snášet…“ statnému muži, uznávanému kamenickému umělci, se zachvěl hlas.

„Nic se nebojte, i kdyby ho pár dnů bolela hlava nebo zvracel. Může se to stát, ale je mladý a uzdraví se.“

„Jdi spát, zůstanu se synem,“ oznámila Alžběta manželovi, když vyprovodil lékaře. Ohřála vodu, připravila kousky plátna a posadila se k Janovi na postel.

A pak, jemně a opatrně, odstraňovala ze synových očí neprostupnou vrstvu zaschlé krve.

Malý Jan cítil na slepých očích jemné laskavé hlazení. Cítil, jak to, co mu nedovolí oči otevřít, povoluje. A do vší té úlevy znovu zazněl ten překrásný andělský zpěv, který slyší snad pouze trpící a opuštění, když najednou na jedno oko lehce prohlédl. Víčko se pohnulo. Jenže uviděl pouze pouhopouhý světelný záblesk. Netušil, co to je, ale v tom světle zářily snad všechny barvy světa. Míhaly se mu před očima, přestože věděl, že skutečný svět vidět nemůže.

Alžběta začala tichounce zpívat další Janovu oblíbenou píseň a plná radosti sledovala, jak se krusta na jeho očích pomaloučku rozpouští a synova víčka se chvějí v touze znovu vidět.

Jenže Jan zatím neviděl, a přesto měl pocit, že právě prohlédl. Spatřil nikde nekončící svět, který, když chce ukázat člověku právě to nekonečno, spojí se v oblouky nad hlavami lidí, aby je ochránil a dal pocit bezpečí.

Světlo pod klenbou bylo stále jasnější a zářivější a bodalo do očí, takže je musel přivřít, aby neoslepl. A tak se ho rozhodl spoutat, pouštět ho do té mohutné klenby chrámů po částech, aby je ve správnou chvíli spojil v jedno – světlo naděje. Viděl hvězdy, za kterými zářily chvosty, bylo jich pět a spojovaly se nad ním v jednu velkou hvězdu, zářící do daleka a přinášející odvahu vytrvat ve všem, co život obnáší.

Jan otevřel jedno oko a uviděl tvář ženy. Netušil, že ta tvář patří matce, ale připomínala mu něco, co potřeboval a nikdy nechtěl ztratit. A tak dal tu tvář do rámu pod chrámovou klenbu a nechal na ni proudit světlo, aby zde s ním byla navždy.

Znovu oko přivřel. Nechtěl odejít ze světa snění, kde se cítil lehký, silný a zdravý, kde bylo všechno, po čem toužil. Zpěv a hudba andělů, klenba chránící život jeho i životy trpících a světlo hvězd, spojující se v jednu jedinou hvězdu mezi hvězdami.

Atak nechal své kroky jít tam, kam samy chtěly. Procházel osvětlenými chodbami a hleděl do oken, které měly tvar slz, co se právě dotkly země. A on tušil, že jsou to slzy slitovného Boha, který pláče nad ním i nad ostatními trpícími, a že mu je poslal, aby věděl, že i Bůh může plakat a litovat člověka. Ty slzy, když se dotkly země, malinko od toho doteku změnily tvar, ale zůstaly průzračné a dovolily světlu proniknout do chodeb a loubí, kterými prochází člověk, aby mu řekly, že krása není pouze v lidských tělech, ale v tom, co vidíme a cítíme srdcem a duší.

Zpěv andělů sílil.

To matka Alžběta, z radosti, že vidí úsměv na tváři milovaného syna, zvýšila hlas.

Strupy na Janových víčkách povolily a byly téměř pryč.

Světlo zářilo a zalévalo zemi léčivými paprsky slunce, aby ve výklencích kamenných zdí znovu ztratilo na intenzitě a dopřálo duši odpočinku.

Jan otevřel oči. Nedokázal pochopit, jak se ocitl ve svém pokoji a posteli a proč se na něho matka tak starostlivě usmívá.

Zatočila se mu hlava, zvedl žaludek, bál se pohnout.

Sedmiletý Jan Blažej usnul posilujícím spánkem až k ránu, ukolébán andělským zpěvem matky a uklidněný světlem naděje, které té noci propojilo jeho pozemský život se samotnou nebeskou moudrostí a jejími tajemstvími, která se otevírají pouze vyvoleným a trpícím.

Kapitola 2

Začátek léta 1684

„Nezdá se ti, že našeho malého Jana ta hrozná bitka a zranění na hlavě nějak změnily?“ Alžběta stála u okna a sledovala syna, jak něco zaujatě kreslí klackem do prachu.

Santin neodpovídal.

„Od té doby už mezi stejně staré hochy vůbec nechodí, nechce si s nimi hrát. Ale také je pořád nějaký zamyšlený, myslíš, že ho ta rána do hlavy nějak poznamenala?“

„Z toho zranění už se dostal,“ zabručel unaveně manžel. „Ale máš pravdu, hry s vrstevníky ho nebaví. Všimla sis, že si plácá jakési panáky z vlhkého jílu?“

„Jistě, vždyť mi je staví na okno,“ usmála se Alžběta. „Myslela jsem si, že to jsou vojáčci, ale zdá se, že se zaměřil spíše na hliněné světce, a není divu, tvá vážená kamenická a sochařská práce je mu příkladem, určitě chce být jako ty!“

„Už dlouho přemýšlím o tom, že by se měl vyučit kameníkem a převzít řemeslo, jenže…“ Santin povzdechl.

„Jenže se bojíš, že je na tak těžkou práci slabý.“

„Jak bych neměl mít obavy!“ vyjelo ze starostivého otce. „Na druhou stranu, možná mu fyzická práce prospěje, tělo se posílí.“

„Jenže pak se bude ještě více hrbit, bolí ho záda,“ dodala Alžběta s lítostí.

„Ale zkusit to musí! Kdo jiný by měl pokračovat v řemesle než nejstarší syn? Už můj otec a Janův děd Antonín byl váženým kamenickým mistrem a našel nám v Čechách a v Praze nový domov. To dědictví po předcích nelze opustit. Není jiné cesty. Ještě pár dnů počkám, promluvím s ním a pak ho vezmu do dílny a na stavby, kde teď pracuji. A na podzim začne s výukou matematiky a geometrie, musí se naučit dobře číst a počítat. Uvidíme, co v našem synovi dřímá.“

„Půjdu s tebou, otče, do tvé dílny třeba hned zítra,“ ozvalo se ode dveří, kde už chvíli stál Jan a naslouchal hovoru rodičů. „A i učit se budu, abych byl tak vážený umělec, jako jsi ty.“

Alžběta se hrdě pousmála. Santin chtěl nejprve synovi otevřít náruč, pak se ale zarazil a jemně pokýval hlavou. „Ano, je čas, aby ses začal vzdělávat. A teď se pojď najíst, ať jsi silný,“ pozval syna ke stolu. „A narovnej se!“ dodal ostře.

Jan se pokusil narovnat, jenže za chvíli bolavá záda zase povolila a vyšší levé rameno vyrovnalo nesouměrnou páteř.

Druhý den 

Janovi se z teplé pohodlné postele nechtělo, přestože ho matka ještě za šera probouzela velmi jemně. Ale myšlenka na novou zábavu a zajímavá poznání ho z peřin rychle vyhnala, a když s otcem vyrazili na krátkou cestu pražskou čtvrtí Hradčany nedaleko Hradu, kde měl otec kamenickou dílnu, byl už úplně svěží a plný nadšení.

Santin syna nenápadně sledoval. Cítil jeho radost a odhodlání, dokonce se mu zdálo, že když tak radostně kráčí vstříc novému životu a novým naplněným dnům, snad i méně kulhá. Toho dne otec synovi poprvé nenabídl ruku.

„Dnes se pouze dívej, pořádně se rozhlížej, ať víš, jakou práci vlastně dělám,“ začal Santin mluvit hned mezi vraty rozlehlé kamenické dílny, která už teď po ránu zněla chórem úderů dlát a špičáků do kamenných kvádrů. Pak ale zmlkl, zahleděl se na jednoho z mladých kamenických učňů a hned k němu zamířil.

Jan už neslyšel, co otec mladíkovi vysvětluje, pouze na chvíli vnímal široká gesta obou rukou. Zaujalo ho něco úplně jiného. Zatím nízké slunce protínalo dílnu šikmými světelnými sloupy, vytvarovanými rámy doširoka otevřených oken. Sluneční paprsky si našly každou, i tu sebemenší částečku kamenného prachu a tím zdůraznily sílu svého světla. Jan zíral na světelné proudy, a aniž by o tom musel přemýšlet, šouravě přešel do nasvíceného nepravidelného obdélníku rýsujícího se na zemi, stoupl si do jeho středu a zvedl hlavu, aby zahlédl počátek světelné síly.

Nenašel ji. Končila někde za doširoka otevřenými okenicemi. Tam se rozlévala do daleka.

Takže světlo můžu vidět, pouze když ho nechám projít zvenčí nějakým otvorem? mudroval Jan v duchu. Jenže já také potřebuji, aby spoutané světlo někde končilo, a v tom konci musí být prohlédnutí, osvícení, aby ta záře měla smysl. Jan se zahleděl ke svým nohám. Jeho kroky zvířily neviditelné částečky prachu, usazené ve vrstvě na zemi, a ty se teď jako mlhavé obláčky jemňounce vinuly kolem jeho bosých nohou a kotníků. To mé kroky probouzí světlo, dávají mu tvar a sílu, protože víří prach a ten je viditelný pouze ve světle. Jan se rozhlédl. Nemýlil se. Prach přece musí být v celé dílně, ale vidět je pouze v prostoru, kudy proniká sluneční svit.

Kdyby ta okna byla umístěná v lomených zdech tak, aby světlo proudilo různými otvory a setkávalo se v jednom jediném místě, pak by se jeho síla znásobila a vytvořil by se zářící střed… Jan se zarazil. Jenže slunce postupuje oblohou, svítí pokaždé jinak… jak by to šlo udělat? Jak bych mohl spoutat světlo? Jak mu dát směr a znásobit jeho sílu?

Přijdu na to! Pevně se v duchu rozhodl. Ale ve stejném okamžiku měl pocit, že to ví, že takové světlo už někdy někde viděl, že viděl jeho propojení a slyšel i neskonale krásný zpěv, který k tomu poznání patřil. Měl pocit, že kdysi dávno zjistil, že jedno bez druhého ani být nemůže. Hudba a zpěv, světlo ve všech jeho podobách přece patří k sobě, aby společně propojily nebe se zemí tak jako ty světelné sloupy v kamenické dílně mého otce a aby v lidech probouzely jen to dobré, donutily je pokleknout, sklonit hlavu… A pak ji v naději na lepší budoucnost zase pozvednout.

„Nezavazej, chlapče!“ ozvalo se Janovi za zády a on musel s lítostí opustit svůj vlastní svět snů a myšlenek a vrátit se do přítomnosti.

A zpěv, hudba a zvuk zvonů se najednou znovu proměnily v ohlušující bušení kamenických kladiv a palic do dlát, které díky lidským rukám vytvářely v kameni oblé reliéfy a sochy, jež budou jednou zdobit honosné domy a významné stavby…

Jan poodešel k jednomu z kameníků a dával si dobrý pozor, by mu nezavazel. Stoupl si mu za záda, ale zase mu neviděl na ruce. A to teď potřeboval. Dívat se na ruce člověka, které z kamenného kvádru dostanou to, co v sobě skrývá, pro potěchu druhých.

„Kam dají tu sochu?“ ptal se muže, když se jeho dláto na chvíli odmlčelo, aby si setřel z tváří pot smíchaný s prachem.

„Do nějakého kostela,“ odvětil kameník bezbarvě a uplivl si, aby z úst dostal alespoň ten prach, který nestihl spolykat.

Do kostelů a chrámů… Jan se usmál. To je to, co patří k sobě. Dílo Boží a dílo lidské. Hudba, zpěv, světlo a kámen…

Jan Blažej Aichel se už po prvním dnu stráveném v otcově dílně cítil obohacený. Ale také cítil, že se musí hodně učit, číst, a hlavně psát, aby všechny své představy a nápady mohl přenést na papír, aby mu ani jediná sebemenší myšlenka neutekla.

Kapitola 3

Léto 1687

Jan přiložil na kámen obě otevřené dlaně. Potřeboval si s tím velkým kvádrem nejdříve pohovořit, říct mu, co od něho očekává, co společně vytvoří a jakou stavbu bude nakonec zdobit. Na ten první blízký kontakt s materiálem si během učení a práce v otcově dílně už zvykl, přestože se na něho ostatní učedníci i kameníci dívali divně.

Jenže myšlenky mu po chvíli, ostatně jako pokaždé, utíkaly jinam. Celá tři léta v duchu cítil, že chce více, že mu práce na kameni nestačí. Pomalu zvedl hlavu a pohled mu jako vždy zabloudil k otevřeným oknům, kterými touto denní dobou procházelo do prostoru světlo pozdního odpoledne. Jan si byl jistý, že dokáže více než tesat do kamene. Cítil to, pouze nedokázal své pocity pojmenovat a netušil, jakou cestou by se měl vydat.

Santin syna sledoval. Cítil jeho neklid, přestože Janova strnulá ohnutá záda se už chvíli ani nepohnula.

Vnímavý otec také poznal ten okamžik, kdy ho ze zamyšlení probrala bolest.

Jan se pomalu a opatrně narovnal, vstal, aniž by od kamene odtrhl oči, a postupně si protahoval ztuhlé tělo. Nemohu se celý život jen hrbit a hledat skrytou krásu pouze v kameni. To, co chci najít, je jinde! Najednou na sobě ucítil otcův zpytavý pohled.

„Otče?“ Zarazil se.

„Jane,“ začal Santin provinile. „Pro dnešek už jsi udělal kus práce, běž domů a odpočiň si. Já ještě musím zůstat, dokončit, co potřebuji.“

„Ty chceš, otče, abych už šel domů? A sám?“ podivil se desetiletý chlapec, protože dobře věděl, že matka přikázala, aby ho otec vždy po cestě doprovázel a chránil před škodolibými posměváčky a zlými útoky jeho vrstevníků. I Jan sám věděl, že je jiný, že se ostatním nikdy při hrách nevyrovná, ale také, že si kruté narážky na svoji postavu nezaslouží.

„Nedělej si starosti, otče, já už jsem silný, nebojím se a ubráním se,“ hned pokračoval, aby otce uklidnil, protože cesta městem, i když nebyla dlouhá, mu najednou připadla velmi lákavá.

Santin se na syna usmál. „Práce ti prospívá, vždyť jsi vyrostl a svaly ti zesílily. Věřím, že by ses ubránil…“ Jenže pak ho zaplavila vlna lítosti. Ale ani mohutnější svaly nesrovnají nesouměrná pokřivená záda, neodstraní to prokleté kulhání…

„Běž synku…“ Otci se sevřelo hrdlo. Musíme si s Alžbětou o Janově budoucnosti vážně promluvit, napadlo ho, ale po krátké chvíli v zaujetí nad vlastní rozdělanou prací na syna zapomněl.

Jan se snažil jít zpříma. Po chvíli se ale uvolnil a přestal přemýšlet nad tím, jak vypadá. Zapomněl i na kulhání, protože v davech lidí, spěchajících podvečerem do svých domovů, si ho nikdo nevšímal. Procházel ulicemi, prohlížel si domy a musel si přiznat, že se mu moc nelíbí, jak jsou nudné a jeden jako druhý.

V tom zaujetí si ani nepovšiml, že neodbočil do správné ulice vedoucí k jejich domu, ale že ho kroky samy vedou tam, kam míří většina lidí. Ke Kamennému mostu, po kterém jediném se mohli pražané dostat na druhou stranu řeky. Jan se nejprve zastavil u staré věže, pak vkročil na most. Vzpomněl si, že už po něm v minulosti šel společně s matkou a otcem a že mu otec vyprávěl, že ten kamenný most dal postavit císař Karel IV.

Dnes se ale Jan na tu velkolepou stavbu díval úplně jinak. Byl starší. Vnímal každý kámen, na který položil nohu, a když přešel ke kamenné zídce lemující kraj mostu, stoupl si na špičky, zahleděl se dolů a uviděl širokou řeku, která divokým proudem omývala mostní pilíře.

Jak jen člověk dokáže něco tak mocného postavit? Jan toužil vidět tu nepochopitelnou stavbu zespodu, prohlédnout si klenutí oblouků, podívat se, jak voda poslušně protéká mezi pilíři tam, kam ji nasměroval člověk.

V zamyšlení přešel celý most a najednou zůstal stát s otevřenými ústy a zakloněnou hlavou. Jak to, že jsem si tak krásného kostela nikdy nevšiml? Hned zamířil k mohutným otevřeným dveřím a bez rozmýšlení vešel. Našlapoval tiše, protože se bál, že mohutná kopule nad jeho hlavou by mohla jeho kroky ozvěnou vrátit do prostoru u země a on by vyrušil muže, který stál v zaujetí uprostřed kostela a něčemu naslouchal. Chrám byl jinak úplně prázdný, bez lidí, a přesto měl Jan pocit, že ho oči světců na malbách sledují a sochy, zatím pouze v některých výklencích, ví o každém jeho kroku a hnutí mysli.

Sám zůstal stát jako jedna z kamenných soch a pouze očima bloudil prostorem, nasával nezvyklou atmosféru.

„Co tady děláš?“ otočil se k němu starý muž, který neměl znatelnou únavu snad pouze v zářících očích.

„Odpusťte, pane, chtěl jsem si kostel jen prohlédnout, je tak krásný,“ omlouval se vystrašený hoch. „Nikdy jsem nic takového neviděl.“

„A to ještě není úplně dokončený,“ rozhovořil se s nadšením prošedivělý vrásčitý muž. „Na vnitřní výzdobě se bude ještě dlouho pracovat. Chci, aby byl tím nejkrásnějším, co jsem v životě postavil.“

„Tys, pane, ten kostel postavil?“ žasl Jan. „Jak jsi to udělal?“

„Já… nepostavil jsem ho sám,“ usmál se muž všetečné otázce. „Já jsem ho navrhl, nakreslil plány, vymyslel kopuli, tvary a orientaci.“

„Vymyslel?“ Jan sice všemu, co muž říkal, nerozuměl, přesto ho vysvětlení nadchlo.

„Jednou taky takový chrám vymyslím a nakreslím, už teď vím, jak bude vypadat.“ Jan se zahleděl do kopule a s rozpaženýma rukama se zatočil. „Bude ještě větší a okny tam nahoře bude proudit světlo až do místa, kde teď stojíme.“