Roman Cílek

Syndrom odumřelé duše

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7939-5 (epub)

ISBN 978-80-243-7940-1 (mobi)

Pěší pochod očistcem 

Pozdní podzimní večer, prosycený tu rovnou deštěm, tu k zemi klesající mlhou, která se dešti téměř podobala, sice lákal k odpočinkovému spočinutí na lůžku, ale JUDr. Jáchym Zárybník se k této radosti propracovával dost obtížně. Nedokázal se odtrhnout od obrazovky počítače, kde se dle jeho pokynů míhaly texty smluv a jejich doplňků, dílčí ujednání, výpisy ze zákonných opatření, záznamy hovorů, čísla, grafy a rozpočtové tabulky, tu a tam nad tím, co se dozvídal, ověřoval si a kladl do logických souvislostí, i trochu vzdychl – a bůhvíkde v závitech jeho mozku, kde se zřejmě nachází také jakési velící centrum spánku, se díky tomu všemu motalo tolik protichůdných starostí a zádrhelů, že je od sebe musel razantněji než obvykle odhánět sklenkami koňaku v sesterském doprovodu dvou tabletek antidepresiva od kamaráda psychiatra.

Kombinace, jíž by neodolal ani statný kůň.

Doktor Jáchym Zárybník nebyl však kůň a vůbec už ne statný, byl jen nikoli už mladým a především unaveným člověkem, takže samozřejmě podlehl. Konečně tedy vypnul počítač, který mu tak jako tak nesděloval žádné radostné zprávy, natož že by mu nabízel nějaké vizuální potěšení, zvedl se ze židle, malátně a jen se zanedbatelným atakem výčitek odbytě zvládl povinné předspánkové úkony, načež zaujal útlumovou polohu ležícího střelce. Doufal, že v ní bude moci setrvat co nejdéle, pokud možno až do nějaké té proroky odjakživa ohlašované zkázy hříšného lidstva. Nebylo mu nic takového dopřáno. Apokalypsa se nedostavila, místo ní se o půldruhé hodiny později se vzrůstající intenzitou zvuku rozeřval na nočním stolku mobilní telefon.

Jen silou vůle se Zárybník donutil natáhnout ruku a přijmout hovor.

„Co… co je…?“ nesoustředěně a nikoli zrovna zdvořile se ohlásil.

Na zdvořilost si však naštěstí nepotrpěli ani na druhé straně spojení. „Ten hajzl!“ bez úvodu zaječel ženský hlas do telefonu.

Chvíli přemýšlel o tom, odkud je mu ten hlas povědomý, krátce zaváhal i nad tím, co je to hajzl, poté mu obojí došlo – a až pak se zmohl na kloudnou větu: „Proboha, Soňo, co se děje?“ A pak připojil ještě dotaz: „Víš vůbec, kolik je hodin?“

Volající se však odmítla bavit o zvyklostech časomíry.

„Proboha, co je mi do toho?!“ vyjekla. „Kašlu na to, kolik je hodin! Utekl – Hlavnička, ten sviňák zamidrákovaný, prostě zmizel… zmizel s penězi, které jsme mu dali, i s kdovíčím ještě. Bůhví, co má v úmyslu. Třeba nás chce prostě prodat. Zakroutila bych mu krkem, kdybych…“ chrlila ze sebe zdrsnělým hlasem, jako by to v té chvíli už ani nebyla ona, ta noblesní žena, obdarovaná rodiči krásným jménem a vybavená přemírou sebevědomí.

„Počkej přece,“ zarazil ji navzdory všem okolnostem rychle se probouzející Zárybník, protože to, co mu sdělovala, se opravdu nedalo přejít mávnutím ruky, zaklapnutím telefonu a rychlým návratem do poklidné říše snů, přivolaným s pomocí koňaku a prášků od kamaráda psychiatra. A tušil, vcelku pravdivě tušil, že hodiny a dny, které přijdou, nejenže nebudou snadné, ale mohou mít i podobu očistce.

„Čekat…? Na co mám čekat?“ zeptala se.

„No… není to prostě nějaká blbost? Nechce se mi věřit, že by Zdeněk…“

„Nejmenuj, hergot!“ zarazila ho.

I přes clonu únavy se naštval. „Tak dost! Hysterie nám nepomůže – a tys před chvílí řekla rovnou jeho příjmení. Musíme se chovat rozumně, a ne vyvádět jako pominutí, tím bychom všechno prohráli. Co kdyby sis vzala taxíka, přijela sem a…“

„Ne, to ne!“ opět mu nedovolila dokončit větu.

„Nemůžeme si dovolit scházet se u tebe, Jáchyme. Jedině někde mimo.“

„Dobrá,“ připustil, „v tom máš asi pravdu. Ale aspoň mi pověz, jak víš, že on… ten náš člověk… zmizel?“

„Ani o tom se nedá vykládat do telefonu. Prostě to vím. Už jsem mu v poslední době tolik nevěřila, vlastně jsem mu nevěřila skoro vůbec, a mívám ve zvyku…“

„… pojistit se,“ doplnil ji, „a to proti každému a vždycky – že ano? S touhle tvou životní zásadou jsem se i já již stačil seznámit.“

Čekal po těch slovech další její výbuch.

Nedočkal se, možná neměla na něco takového dostatek sil, nebo už se, a to pravděpodobněji, rozběhly její myšlenky po zcela jiných cestách. „No a?“ prohodila neútočně. „Není to snad správné?“

„Jak kdy. Ale nechme toho, prosím. Nyní se musíme zabývat situací, která vznikla. Vsadím se, jak tě znám, že už jsi něco vymyslela.“

Odsekla: „Udělá to snad za mě někdo jiný? Nebuď směšný, prosím tě. Kdyby ale bylo opravdu po mém, a kdyby to šlo, nejraději bych zase zvolila…“ zarazila se. „Zkus hádat. V němčině je pro to, co mám na mysli, takový specifický pojem.“

„Poslouchej, Soňo, nebudeme si ty hlavolamy z cizích jazyků předkládat raději z očí do očí? Řekni mi kdy a kde, a já se ti přizpůsobím.“

„Dobrá. Dnes – v jedenáct dopoledne. A tam, kde jsme spolu naposledy obědvali. Bylo to na Smíchově. Ty sis dal nějaké ryby a já…“

„Vzpomínám si. Přijdu.“

Ukončil hovor, odložil mobil, a protože mu bylo jasné, že do rána je daleko a on má nyní malou šanci znovu usnout, šel se do kuchyně napít. Prvně sáhl po minerálce, pak se rozhodl pro pivo v plechovce. Produkt Made in Germany. A právě tam, u dveří ledničky, mu v této souvislosti bleskl hlavou německý pojem, který se Soňa Vilímcová neodvážila do telefonu vyslovit.

Endlösung… to zřejmě měla na mysli. Konečné řešení.

Proboha – copak všemu nebude jednou konec?! Zamrazilo ho, a nebylo to pouze chladem přecházejícím mu do těla z plechovky, kterou křečovitě svíral v ruce, byť i na její obsah ztratil chuť. A uvědomil si také, že se na tu předpolední schůzku s krásnou Soňou, s níž se dříve vídával tak rád, ani trochu netěší.

Čekal a byl čím dál nervóznější.

Z oken smíchovské restaurace, kde se měli se Soňou setkat, byl výhled na křižovatku, jíž vévodila nevšedně vyhlížející banka, přičemž výborné knihkupectví, krčící se před lety v jejím těsném sousedství, už dávno zaniklo. Kéž bych s sebou měl aspoň jednu jedinou knihu, pomyslel si, snad bych tím aspoň kus té nervozity zahnal. Ale knihu s sebou žádnou neměl, troje noviny v politickém výběru zleva doprava, které si cestou koupil, přečetl na rozdíl od jindy od úvodníků až po sport, ale nic z toho, co se dozvěděl, ho sebeméně nezaujalo. Zato zdejší jídelní lístek – vcelku pozoruhodný – byl schopen už skoro zpaměti odrecitovat, i když dobré vychování mu zabraňovalo v tom, aby si objednal jídlo před příchodem té, s níž hodlal poobědvat. S chutí by se také něčeho ostřejšího napil, ale protože nevěděl, jak a k čemu se den nakonec vyvine, držel se i v tomhle směru raději při zemi.

Nešla a nešla.

Čtvrthodinku zpoždění bral za společenský ústupek vůči dámě, ačkoliv zrovna Soňa tohoto privilegia nevyužívala a svou přesností, jež je prý výsadou nejen králů, ale i královen, se občas také chlubila. Po půlhodině však již znejistěl a hlavou se mu začaly honit různé představy, a po hodině vylovil z aktovky mobilní telefon a zkusil ji někde dostihnout. Všude se mu hlásily záznamníky – vzkazy však pro jistotu nenechával.

Něco se muselo přihodit, usoudil.

Něco dost závažného, protože jinak by… – přihodil k tomu ještě jedno polínko.

Rozhodl se odejít až po devadesáti trpně promarněných hladových minutách, zaplatil dvě kávy a tři minerálky, odskočil si na toaletu a ve dveřích potom mávl na pozdrav mladé a nápadně nohaté servírce, která už před chvílí s účastnou prostořekostí dala najevo, že je škoda, když takhle sympatickému pánovi nejenže jeho rande nevyšlo, ale ještě k tomu odchází nenasycen. Byly doby, kdy by v takové poznámce hledal náznak pokusu o sblížení a možná se i pokusil toho jednorázově využít, dnes mu podobné úmysly ani nepřišly na mysl.

Hergot, proč to Soňa udělala?!

Že by také… někam zdrhla, jako ten Zdeněk Hlavnička, hajzl proradná, který…?

Anebo…?

Samé otázky, žádné odpovědi.

Auto měl zaparkované v místech, kde před lety spočíval na podstavci osvoboditelský tank a mířil svou hlavní do Kinského zahrady, blíž předtím místo nenašel. Zaváhal, zda má tu jednu stanici ujet tramvají, nakonec šel raději pěšky. A až když ve svém voze usedl za volant, uvědomil si, kolikrát se za tu nedlouhou cestu ohlédl a zkoumavě se zadíval do obličejů lidí kolem sebe, a také mu došlo, s jakou mírou do té doby nikde nepoznané nejistoty otevíral dveře auta a jak s pocity o trochu jinými než zcela obvyklými se nyní chystá učinit to, co je pro řidiče počinem víc než všedním: zastrčit klíček do otvoru zapalování – a otočit jím.

Nelíbily se mu tyhle pocity, protože je uměl pojmenovat.

Byl to strach.

Umocněný tím, že se mu do všeho, o čem z různých zorných úhlů – jak bylo jeho právnickou myslí i vzděláním dáno – přemítal, opakovaně a čím dál sugestivněji zaplétalo ono hnusné, tragicky v minulosti zneužité německé slovo, které Soňa při nočním telefonickém hovoru nevyslovila, ale výmluvně nazvala specifickým pojmem.

Endlösung. Blbost, okřikl se.

Mne se přece nějaké konečné řešení netýká a ani týkat nemůže, a to hlavně a především proto, že mne naše milá carevna Soňa ještě moc a moc potřebuje a podle všeho – snad – bude potřebovat až do konce. Tak je to! Zárybník vztekle uhodil do opěradla u sedadla spolujezdce a zbrkleji než kdy jindy, jako by to chtěl mít rychle za sebou, nastartoval.

Nádhera: rozběhl se jen motor spolehlivého japonského vozu.

Sevřel si obličej do dlaní a silně stiskl. Prý to pomáhá.

Nepomohlo.

Takhle to dál nejde – sedět a s vnitřkem rozklepaným jako sulc nečinně čekat, co udělají ti druzí. Všichni ti druzí, uvědomil si advokát JUDr. Zárybník a začalo v něm převažovat ponižující trauma totálního obklíčení. Rozhodl se. Čekat jako tupé dobytče u bran jatek, ne, to ne, to ode mne nikdo nemůže chtít. Za žádnou cenu, tedy ani za tu cenu, kterou jsem až dosud byl ochoten akceptovat. Vstal ze židle, spisy, které nechtěl nechávat přímo na stole, zamkl do trezoru, jiné – ty, na kterých mu ještě více a jaksi aktuálně záleželo – uložil rovnou radě ji do aktovky.

Potom otevřel dveře do sousední místnosti.

„Není mi dobře, Haničko, a tak si půjdu raději lehnout,“ oznámil v předpokoji své asistentce. „Podívejte se, prosím, jestli by se to, co máme sjednáno na nejbližší hodiny a možná i na zítřek, nedalo odvolat.“

Zkoumavě mu pohlédla do tváře.

„Už jsem si všimla, pane doktore, že v poslední době vypadáte velmi unaveně,“ řekla skoro mateřsky z pozice své zakulacené postavy a obličeje se silnými brýlemi. „Jen jděte, jděte. Odvolat se dá přece všechno. A i kdybych někoho náhodou nezastihla a on přišel, omluvím vás a sjednám s ním náhradní termín.“

„Jste anděl, Haničko, děkuji.“

„No, nevím jak vy, ale anděla si od dětství představuji trochu jinak,“ zasmála se a svou buclatou, opravdu trochu andílkovskou rukou k sobě přitáhla knihu denních záznamů a telefonní přístroj. „A jděte, mohu-li vám poradit, raději hned, abyste na některého z klientů nenarazil ve dveřích.“

„Půjdu,“ poslechl. A šel.

Sjel výtahem do přízemí a zvykově zamířil k autu, které měl na vyhrazeném parkovišti za domem, pak si to ale rozmyslel, vyšel na ulici a napřáhl dlaň do vozovky. Nechtělo se mu dnes sedat za volant a byl si jist, že by byl špatným, přespříliš nesoustředěným šoférem. A také se mu s naléhavostí, kterou ještě před chvílí netušil, chtělo učinit něco, co by jako řidič udělat nemohl, a chtělo se mu to učinit pokud možno hned. Taxikář, který si všiml jeho ruky a zabrzdil u chodníku, byl mladý, vlasatý, ale nevypadal na gaunera a snad ani nebude mít ve zvyku oslovovat své zákazníky protivným slovem šéfe, což JUDr. Zárybníka pokaždé rozčilovalo.

„Kam pojedeme, pane?“

„Jestli máte dost času, bude možná toho pojíždění trochu víc, třeba i kousek mimo město.“

„Svému času si velím sám,“ řekl drožkář. Chytré!

Zárybník přikývl a navrhl: „Víte co? Ze všeho nejdřív mne dopravte někam, kde nevříská muzika, mají tam čisté skleničky a něco mi do nich nalijí.“

Taxikář se něho zaujatě podíval a při úsměvu předvedl bílé zuby. „Pokud vím, tak zde v okolí je mnoho takových zařízení.“

„To jistě, ale tady se mi to nehodí, chci prostě jet někam jinam. Kamkoli.“

„Už rozumím, pane,“ kývl mladý muž, který vypadal trochu jako student, jenž si taxikařením jen přivydělává, a rozjel se. „Smím vědět… mohu-li si dovolit ještě jednu otázku,“ řekl po pár stech metrech, „zda bude těch skleniček, o kterých jste se zmínil, povícero?“

Obratnou formulaci dotazu ocenil Zárybník dokonce i jako právník, a také se po dlouhé době zase jednou zasmál. „Žádný strach – nepředpokládám, že bude vaším úkolem odnášet mne z lokálu na ramenou a následně po mně čistit pozvracená sedadla.

Nejsem alkoholik, pokud vás to čirou náhodou napadlo. Jen si potřebuji k něčemu, co mne čeká, dodat sílu.“

„To znám,“ řekl taxikář.

A už dost, okřikl se a poručil sám sobě JUDr. Zárybník, ještě jsem nevypil ani kapku a už mám povídavou náladu. Za chvíli bych tady tomu klukovi vyklopil i to, co mi leží na srdci jako balvan. Balvan ne, opravil se vzápětí, balvan je proti tomu pouze oblázek vyplavený mořem na pláž, tohle je spíš pořádný kus skály.

Pes štěkal jako zdivočelý.

Zaznívalo to odkudsi ze zadní části domu, snad z nějakého přístavku, ale vila sama o sobě působila, jako když se tudy prohnala morová rána či nucený odsun nevhodného obyvatelstva. Zárybník marně zkoušel oba zvonky, z nichž ani na jednom nebylo, nikoli asi ze skromnosti, uvedeno jméno, pak požádal taxikáře, aby několikrát zatroubil, a když ani to nepřineslo výsledek, obešel po chodníku rohovou zahradu a snažil se nahlédnout přes živý plot.

„Nemám přelézt branku a podívat se dovnitř?“ nabídl se z okénka vozu drožkář.

„Ne, to rozhodně ne… něco takového si nemůžeme dovolit. A jak slyšíte, je tam také nějaký divoký čokl, o němž nevíme, co by udělal.“

„Jak myslíte, pane,“ pokrčil rameny řidič, a pak řekl ještě něco, co říci nemusel: „Asi budete muset vzít na vědomí, že ti lidé nejsou doma.“

„Vzácný postřeh,“ nespravedlivě odsekl Zárybník a cítil, že své niterné vykolejení přestává ovládat, dokonce ani ty dva koňaky, které do sebe před chvílí vlil v útulném bistru s dámskou obsluhou, kam ho taxikář zavezl, neměly trvalejšího účinku.

„Díky za ocenění,“ ušklíbl se mladý muž, zahloubal se do motoristického časopisu a dal tím najevo, že jediné, co ho bude na tomhle ritu od této chvíle zajímat, bude údaj o směru jízdy a částka na taxametru. Vlastně půjde o součet dvou částek: za ujeté kilometry i za to, když takhle zbůhdarma někde postávají, protože ten zvláštní chlapík, který si ho najal, zřejmě neví, co si počít. Ani s časem, ani sám se sebou, ani s chutí na další chlast. Hlavně, aby věděl, co a jak si počít s penězi, až dojde k placení. Nevypadá sice zrovna jako bezprizorní chuďas, ale člověk nikdy neví, napadlo ho ještě, a rozhodl se, že se na okamžitou hotovostní solventnost svého zákazníka při vhodné příležitosti zeptá.

Brzy se naskytla.

JUDr. Zárybník vylovil ze zadní části vozu aktovku a jal se úřadovat na lavičce, která stála opodál. Prvně promačkával čísla na klávesnici mobilního telefonu, ale nikoho zřejmě neuhnal. Pak neuroticky listoval nějakými papíry, a když dolistoval tam, kam dolistovat chtěl, šel si od taxikáře vypůjčit mapu.

„Jakou mapu? Plán Prahy, automapu celé republiky, případně euroatlas…?“ zeptal se šofér.

„Automapu republiky.“

Po chvíli se tápající zákazník znovu vrátil k okénku auta, rozloženou mapu prostrčil okénkem před řidičovy oči a prstem ukázal: „Sem bych potřeboval dovézt. A možná s vámi pojedu ještě nazpět – ale to zatím nevím.“

Drožkář se podíval, přikývl, zastrčil mapu do úložného prostoru na dveřích a řekl: „Odhaduji, že je to odtud nejméně padesát kilometrů. Rád tam s vámi pojedu, dokonce tu končinu trochu znám, ale chtěl bych se předtím zeptat – budete platit hotově?“

„Ovšem. Proč se ptáte?“

„No… chci mít prostě jen jistotu.“

„Mám vám snad ukázat obsah peněženky?“ Mladík mu zpříma pohlédl do očí. „Netřeba, stačí mi vaše slovo, pane. Vyjedeme hned?“

„Ano,“ přikývl Zárybník.

Poté si šel posbírat své věci z lavičky, ještě jednou se cestou k autu ohlédl po mlčící vile, odkud se ozýval stále jen ten idiotský pes, a jak byly čím dál víc všechny mužovy pohyby nekoordinované a roztřesené, neúplně domáčkl pojistné zavírání svého kufříku. Stalo se tudíž to, co se stát muselo: víko se rozevřelo a obsah se vysypal na chodník. Zaklel, přiklekl, bez jakéhokoli skládání shrnul všechno do aktovky a poděšeně se ohlédl po řidiči. Ten naštěstí mezitím vystoupil z vozu a věnoval se otírání předního skla, takže si nemohl povšimnout toho, co by ho před cestou z města určitě zneklidnilo.

Že jeho pasažér nemá v aktovce jen papíry a mobilní telefon.

Že tam má i zbraň.

Přesněji řečeno: samonabíjející pistoli CZ – G 2000 v provedení pro náboje 9 mm Luger. Pistolku ne moc velkou, ne moc malou, zkrátka tak akorát.

„Jsem připraven,“ řekl o chvíli později JUDr. Zárybník, když usedl na sedadlo spolujezdce a setřel si z čela pot.

„Já taky,“ odvětil šofér a vsunul se na své mís to za volant.

Připomínalo to ztlumenou loretánskou zvonkohru.

Sjížděli zrovna ze strakonické silnice k Dobříši, když se ta malebná kaskáda zvuků ozvala. Taxikář se podíval na utrápeně zamyšleného muže vedle sebe a ukázal hlavou dozadu: „Myslím, že vám zvoní v aktovce mobil.“

Doktor Zárybník se trhnutím probral. „Jo, děkuji,“ řekl, sáhl dozadu, s hekáním vylovil z kufříku telefonní přístroj a neurčitě se ohlásil. Potom chvíli poslouchal a už jen z toho, jak při tom naslouchání strnule mlčel, se dalo vyčíst, že neslyší dobré zprávy, pak v jednom okamžiku skoro až bolestně vydechl a vzápětí nevěřícně prohlásil: „Ale ne, to není možné, Soňo! Zrovna tam jedu a myslel jsem, že… že tě tam…“ Hned poté zase poslouchal, položil pár otázek, ale nebylo jisté, zda obdržel uspokojivé odpovědi, a když potom hovor bez rozloučení ukončil, měl obličej k nepoznání zrudlý vzrušením.

Panebože, tohle je rito za všechny prachy! pomyslel si řidič, když se na zákazníka kontrolně podíval, ještě mi tu v autě zkolabuje – a co si s ním počnu.

„Stalo se něco, pane?“ zeptal.

„Ne… nic se… opravdu nic,“ přerývaně vydechoval Zárybník, „zastavte ale, prosím, tady u krajnice, já si jenom musím rozmyslet, co uděláme dál.“

„Beze všeho.“

Rozmýšlení trvalo pouhých pár desítek vteřin.

„Pojedeme dál,“ oznámil zákazník. „Tam, jak jsem vám to předtím ukazoval na mapě. Pamatujete si to?“

„Jistě,“ přikývl řidič a jeho vůz se dal znovu do pohybu, „přes Dobříš na Rosovice a v Pičíně vpravo do lesů směrem k Bukové. Jsem přesvědčen, že všechno bude v pořádku,“ dodal chlácholivě, jako kdyby ve volných chvílích navštěvoval kurzy pro amatérské psychoterapeuty.

Jenže nebylo, nebylo to v pořádku, nic nebylo v pořádku.

Zhruba dva kilometry před cílem je se zběsilým houkáním předjela sanitka. A když popojeli ještě o něco dál, bylo jasné, že vpředu se něco neobvyklého děje. Po dalších pár stovkách metrů se už dalo zhruba pochopit, o co jde: z vilky na okraji vesnice stoupal k nebi kouř, podobající se dávnému indiánskému znamení, a vozovka kolem domku byla k neprůjezdnosti zatarasena. Stáli tam se svým objemným monstrem hasiči, byl tam policejní vůz, ještě nějaká další auta, mezi něž se vklínila i sanitka, kterou před chvílí viděli…

„Stůjte, prosím!“ energicky zavelel JUDr. Zárybník. A hned poté, tentokrát už bez rozmýšlení, přidal další a notně uspěchaný pokyn: „Otočte vůz támhle u vjezdu na pole, už nikam dál nepojedeme. Odvezte mne tam, kde jste mne v Praze naložil. To je vše. A omlouvám se…“

„Proč byste se omlouval, pane? Jen jsme se přece trochu projeli. A je tu kolem docela hezky,“ pokusil se odlehčit situaci drožkář–psychoterapeut, ale cítil, že to není to pravé ořechové.

Zákazník ostatně na jeho pokus o žert ani nezareagoval, schoulil se ještě víc sám do sebe a hlavou se mu hnala přinejmenším stoletá povodeň myšlenek. Kdyby byly okolnosti jiné, jen trochu jiné, zauvažoval by zřejmě svým právnickým mozkem také nad tím, že tadyten nikoli primitivní kluk za volantem by si z toho, co se dělo, mohl – pokud by chtěl – leccos domyslet, do hry by tedy mohl přisednout nepříjemný svědek, ale čím důkladněji JUDr. Jáchym Zárybník hodnotil všechna pro a proti, tím nezvratněji docházel k názoru, že na ničem z toho, o čem by mohl a vlastně i měl nyní uvažovat, v podstatě nezáleží. A potažmo, že skoro na ničem už vlastně nezáleží. Věděl jen jedno: že se potřebuje rychle dostat do Prahy, vzít si své vlastní auto a vyjet na důležitou, snad rovnou osudovou cestu, o které sice neví, ale v skrytu duše přece jen s obavami tuší, jak skončí.

„Přidejte, prosím,“ řekl unaveně, když po víceproudé silnici dorazili k Cukráku a město bylo skoro již na dohled, „já už značně spěchám.“

Řidič poslechl, v mezích možností přišlápl plyn, nic k tomu ale raději neřekl a opakovaně si pomyslel, že to budou dnes nesnadno vydělané peníze. A vlastně se i těšil na okamžik, kdy už tady toho zoufalce, s nímž to začalo trochu jako legrace se skrytým alkoholikem a končí to v nepříjemné podobě nerváku s člověkem v těžké depresi, patřičně zinkasuje – a hlavně vyklopí tam, kde na něho před pár hodinami shodou náhod narazil.

Zatraceně…!

Kdyby to ještě aspoň trochu šlo, nejraději by se Soňa Vilímcová vrátila nazpět do činžovního domu, z něhož právě vyšla. Ale jistě ji už zahlédl, a o pouliční scénu v sicilském stylu z mnoha důvodů nestála. Nedalo se tedy učinit nic jiného: přistoupila k autu, nasedla sice, ale na muže uvnitř skoro ani nepohlédla.

„Tak jsi mě přece jen vyšťáral, Jáchyme,“ oslovila ho se vztekem v hlase. „Na to, že jsi advokátem… a říkáš o sobě, že zkušeným advokátem, se chováš jako hlupák. O tomhle bytě Katky Semrádové, která je na stáži v Londýně, jsme přece mluvili jako o našem útočišti pro vysloveně krizové chvíle. A ne abychom se tu scházeli před domem na chodníku jako dva idioti, kteří jdou na rande.“

Díval se na ni a v očích měl prázdno. „Třeba už zrovna tohle jsou ony krizové chvíle, Soničko. A možná jsem sem opravdu přišel na rande. Když jsi mne v restauraci na Smíchově, kam jsme si to při tom tvém nočním zavolání domluvili, nechala čekat a bez omluvy jsi tam nepřišla, připadal jsem si jako zamilovaný student, kterého nechala holka – a on přesto stále mačká v dlani puget, který koupil za poslední peníz ze stipendia.“

„Ale no tak, nesnaž se,“ usadila ho s úšklebkem, „poetické vyjadřování nikdy nebylo tvou silnou stránkou, a už to na stará kolena nedoženeš. Schůzku na Smíchově jsem prostě nestihla – promiň, ale něco neodkladného mi do toho přišlo. A telefonovat jsem ti za daných okolností nechtěla. Snad se ale zase tolik nestalo.“

„Nestalo! Proboha, víš vůbec, Soňo, co se děje?! Že nevíme, kam se poděl náš… vlastně to byl tedy spíš tvůj vykutálený společník Zdeněk Hlavnička. A jestli proti nám, jak jsi sama naznačila, nehraje s bůhvíkým a bůhvíkde nějakou zatraceně záludnou hru. Nedochází ti ani to, že tě pravděpodobně shání policie přinejmenším kvůli svědectví o tvém muži, který možná ten váš venkovský barák za Dobříší sám podpálil… pokud to nebylo úplně jinak… a málem tam i uhořel? A třeba dokonce uhořet chtěl.“

Prudce trhla hlavou: „Hergot, nedramatizuj! Nechtěl uhořet a nic zvláštního se mu nestalo, jen se trochu nadýchal kouře. Ale…“ rozčileně pohodila kabelkou z hadí kůže ve svém klíně, „samozřejmě tím všechno zkomplikoval! Umí vydělat slušné peníze, rozumí velkým financím, možná umí i docela dobře řídit tu banku, kde řediteluje, ale na svůj vlastní život prostě nestačí. Je to slaboch! Ujel na chalupu, když už nevěděl kudy kam, a namazal se tak, že ani nevěděl, co dělá.“

„A proč?“

„Co – proč?“

„Proč se tak namazal? Nikdy jsi neříkala, že by tvůj manžel měl problémy s alkoholem.“

„O to se nestarej,“ vyštěkla, „záležitosti kolem Vilímce si dokážu ukočírovat sama a nebude to tak složité. Kdekdo v našem okolí ví, že je to u nás už dávno na rozvod, takže nemohu ručit za jeho potřeštěné kroky. A papíry, které jsem od něho pro další podnikatelské kroky potřebovala… které my dva potřebujeme,“ opravila se, „už mám u sebe. Nyní je jen třeba vzít rozum do hrsti.“ Zkoumavě na něho pohlédla. „Hlavně tebe se to ovšem týká, Jáchyme. Nemůžeme už udělat žádnou další chybu.“

„Proboha – copak já něco pokazil?!“ bránil se.

„Ty sis co chvíli dopřávala v posteli s Tomášem, s tím laciným mladým frajerem, který asi ze všeho nejlíp umí vyhrožovat lidem, odstraňovat je z cesty a ubližovat jim – a ještě se v tom vyžívá. Je to maniak, to on především všechno zvoral. Ale tobě byl na to, abys mu dělala matraci, dost dobrý. A možná ani nebyl jediný, koho jsi takhle jako veselá vdaná panička odměňovala, třeba byl mezi nimi i ten idiot Hlavnička, který možná zmizel jen proto, že se Tomáše, a tedy i tebe začal bát. Asi kvůli tobě také žárlil, a proto…“

Přerušila ho: „Odměňovala…! Co je to za blbost?! To si tu budeme dělat žárlivé scény?! Když jsme to po tvém rozvodu táhli my dva spolu, a jak dlouho, taky jsi to cítil jako odměňování od veselé vdané paničky a bral mě jako matraci?! A mimochodem: s Hlavničkou jsem nikdy nic neměla: stokiloví upocení pořízci nejsou mojí krevní skupinou, a jemu šlo ostatně jen o prachy.“

„Snad. Ale Tomáš…“

Zklidnila se a zamyšleně kývla hlavou, jako kdyby načínala další kapitolu rozhovoru. „Výjimečně ti dávám za pravdu. Měla jsem s ním své plány, ale situace se v posledních hodinách zgruntu změnila a Tomáš Hrusík se pro nás stal opravdovým problémem. A mohlo by to být čím dál horší. Asi jsme ho neměli… tak hluboce zapojovat. Začal trojčit a nebudeme to s ním mít snadné.“

„Hovoř, prosím, v jednotném čísle. Ty jsi ho zapojovala. Já ne, já bych mu nesvěřil ani místo domovníka.“

„Dobrá, dobrá. Víš co – pojedeme odtud, ne?“ vybídla ho. „Nemůžeme tu postávat donekonečna.“ Poslechl, nastartoval a odpíchl se z místa s protivným pískotem pneumatik.

„Kam mám jet?“

„To je jedno. Hlavně někam, kde po nás nebude kdekdo čučet. Navečeříme se a potom…“

„Proboha, Soňo, ty máš v téhle vypjaté chvíli chuť na jídlo?!“

„Nemám. Ale jíst se musí. A když už jsi za mnou takhle nezvaně přijel, aspoň posedíme a poradíme se, co a jak dál.“

Hnali se po výpadovce z města.

Nedostudovaná stavební inženýrka Soňa Slezáková, dle vizitky, kterou tu a tam rozdávala, podnikatelka v realitách, ztichla a jako by se chystala k tomu, co musí nyní říct. A co také řekla: „Je třeba udělat ještě jednu věc, Jáchyme.“