Stanislav Češka

PŘÍPAD HOLASICKÉ LÁSKY

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka 2016

© Obálka Martina Černá 2016

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR Brno, Foto: J. Foltýn

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7377-5

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Krzyzstof Jaworski, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Jacek Poleski, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Vladimír Turčan.

Dovolil bych si také poděkovat:

panu doc. PhDr. Pavlu Kouřilovi, CSc., řediteli Archeologického ústavu AV ČR Brno, a paní Hedvice Břínkové, vedoucí knihovny AÚ AV ČR Brno, za pomoc s obstaráním literatury pro přípravu této knihy;

panu doc. PhDr. Pavlu Kouřilovi, CSc., a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený, a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad¹⁾, r. 905

Slunce pálilo z jasně modré oblohy. Kdo mohl, schoval se do stínu, aby se alespoň trochu ochladil. Horký vzduch se ani nepohnul, ani ten nejmenší vánek nepřinesl trochu osvěžení.

Vysoký, vzpřímeně stojící bělovlasý muž mlčky rozjímající před vchodem do moravgradské baziliky kolem panující horko nevnímal. Nebo alespoň budil takový dojem. Očima přejížděl hroby kolem baziliky a vzpomínal na ty ze zde snících svůj věčný sen, které osobně znal. Nebylo jich právě málo. Podobně jako skoro každý v Moravském království znal jeho. Pokud ne osobně, tak určitě z doslechu.

Kníže Slavomír z Dolnogradu, župan veligradský²⁾, druhý muž Moravského království hned po králi, si ztěžka povzdechl. Postupně odchází všichni, se kterými prožil svůj dlouhý život. Nejen ve Veligradu, kde v zemi spočívají těla jeho blízkých. I tady, v Moravgradu. I jinde po celé zemi. Roky prostě nezastavíš.

Velmož byl na tomto světě už dlouhých, předlouhých sedmdesát pět let. Jeho i v pokročilém věku pevná a vzpřímená postava, podobně jako stále silné paže, kterými dokázal pevně uchopit svůj velký, vzácný meč s damaskovou čepelí, normálně v klidu visící po Slavomírově levém boku v koženém pouzdru zdobeném drahokamy, tomu nenapovídaly. Slavomír si někdy říkal, že známkou blížící se smrti u něj bude to, když už nebude moci sevřít jílec své vzácné zbraně a dát pocítit kvalitu jejího ostří nebohému protivníkovi.

Při pozorném pohledu do velmožovy tváře však bylo zřejmé, že Slavomírova životní pouť knížete už je hodně, opravdu hodně bohatá. V jeho obličeji lemovaném hustými, šedivými vlasy spadajícími až na ramena, vyryl život obohacený mnoha dramatickými událostmi hluboké vrásky. Vrásky, které svědčily o tom, co kníže prožil, překonal a vykonal.

Slavomírův život vyplnilo mnoho dramatických, někdy pohnutých až tragických, jindy zase radostných událostí. Při svém postavení viděl vždy jako svoji povinnost službu rodné a nadevše milované moravské zemi. Hájil ji v mnoha bojích, ale třeba i v diplomatických jednáních, ve kterých s úspěchem využil své rozsáhlé vzdělání spojené se znalostí několika jazyků, hluboké životní zkušenosti i prostou lidskou moudrost.

Pokud pak život knížete i jeho okolí plynul poklidně, dokázal si Slavomír užívat péče a pohody ve své rodině.

To vše mu ovšem nebránilo v tom, získat ještě další proslulost. Proslavil se totiž rovněž pátráním po pachatelích nejtěžších zločinů. Druhého tak schopného vyšetřovatele byste těžko hledali. Nebýt Slavomíra a samozřejmě jeho věrného přítele, vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by zůstalo nepotrestáno.

Slavomír patřil do rodu Mojmírovců. Mezi svými příbuznými však byl světlou výjimkou. Nikdy se nenechal vtáhnout do temných intrik, majících za cíl bratrovražedné boje o moc v zemi. Slavomír si dobře uvědomoval, že takové šarvátky jsou k užitku pouze nepřátelům Moravského království.

Pokud to bylo jen trochu možné, snažil se Slavomír takovým rozbrojům bránit. Pokud to už možné nebylo, choval se potom vždy tak, jak to vyžadovaly staré zákony a zvyklosti země. A především – vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům. I když si to někdy tito panovníci nezasloužili. Nikdy nevyhověl výzvám svých příznivců a vždy ustoupil těm, kteří podle zákonů země měli nárok na trůn panovníka.

Slavného knížete Mojmíra blahé paměti, který sjednotil části moravské země na obou stranách Bílých hor³⁾, zažil jako dítě a dospívající mladík. Jako dospělý muž potom věrně sloužil třem jeho následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi.

Knížecí titul Slavomírovi udělil před desetiletími král Rastislav. Spolu s knížecím titulem pověřil Rastislav Slavomíra úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Na králem darovaném pozemku si zde Slavomír postavil svůj dvorec, na kterém od té doby žil. Slavomír však nemyslel při stavbě svého obydlí jen na sebe. Při stavbě dvorce nechal zbudovat velký klenot. Sice ne největší, avšak asi nejkrásnější (a to nejen) veligradský kostel, chrám sv. Petra a Pavla⁴⁾.

Rastislav dobře věděl, proč tehdy mladého velmože odměnil tak vpravdě královsky. Byl to Slavomír, kdo chytrou a odvážnou léčkou přivedl do vážných nesnází a posléze vyhnal ze země východofranského krále Ludvíka, který léta Páně 855 přijel na Moravu v čele obrovského vojska ztrestat nepoddajného Rastislava, jenž nechtěl uznávat Ludvíkovy nároky na svoje království.

Díky Slavomírovi se franská trestná výprava, zpočátku plenící moravskou zem, změnila v bezhlavý útěk a moravská vojska pod vedením nesmiřitelného Slavomíra naopak vtrhla do Východní marky⁵⁾, kterou poplenila, a dala tak jasně najevo, kdo je na Moravě pánem.

Slavomírovi tehdy bylo pouhých dvacet pět let a kvůli jeho mládí se na něj mnozí moravští velmoži dívali svrchu. Přesto dokázal krále Rastislava přesvědčit, aby nedal na názory mnoha starších a zkušenějších, kteří králi radili podrobit se velké přesile, která se řítila na jejich zem jako obrovská potopa. Jako jeden z mála si totiž dokázal představit, jak je možné plně využít mocná a těžko dobytná opevnění moravských hradišť a vyrovnat tak bojovou sílu Moravanů proti mnohem početnějším Frankům, jejichž množství budilo tehdy u řady Moravanů doslova hrůzu.

Rastislav mladého Slavomíra nevyznamenal pouze knížecím titulem, významným úřadem a velkým majetkem. Věnoval mu také své přátelství a věřil mu od té doby jako málokomu jinému.

A co bylo pro mnohé těžko pochopitelné, Slavomír si tehdy získal nejen přízeň Rastislavovu.

Přes to, že Slavomír byl hlavním strůjcem těžké Ludvíkovy porážky, tento mocný a moudrý východofranský vládce si od té doby tohoto schopného mladého moravského velmože dobře zapamatoval a věnoval mu svůj respekt. I když stáli každý na jiné straně v lepším případě diplomatického jednání, v případě horším bitevního pole.

2.

Slavomír si Rastislavovy důvěry velice vážil a nikdy ji nezklamal. Nesmířil se na rozdíl od většiny ostatních dokonce ani s tím, když už jako čtyřicetiletý nemohl zabránit Svatoplukovi v hanebné zradě strýce Rastislava, po které Svatopluk vydal krále Frankům.

Slavomír tehdy neváhal jet do Řezna, kde se postavil doslova proti všem bez ohledu na nebezpečí, které tím podstoupil, odvážně u soudu, jenž Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík nakonec změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů. I tehdy Ludvík, i když to nedal najevo, s respektem pozoroval vášnivou Slavomírovu obhajobu Rastislava. Obhajobu, při které kníže neochvějně stál sám, jediný na straně Rastislavově. V duchu si tehdy Ludvík říkal, že by byl rád, kdyby mu všichni jeho muži byli věrní tak jako tento moravský kníže svému králi.

Slavomír nikdy nezapomněl svoji tehdejší bezmoc, když se s oslepeným králem naposledy loučil. A dobře si do paměti vryl poslední Rastislavova slova: „Zapřísahám tě, milý příteli, nezanevři na Svatopluka, byť se zachoval hanebně ke mně i k naší zemi, a pomáhej mu vždy tak, jako jsi pomáhal mně, Rastislavovi. Vždyť nejde o život jednoho krále, jde o život celé země. Moravské země, které jsem zasvětil celý svůj život.“

Protože kníže svoji zem bezmezně miloval, vždy se tímto přáním oslepeného a zrazeného krále řídil. I při posledním vzájemném setkání se nebohému králi velice obdivoval. I ve chvíli nejtěžší Rastislav nemyslel na sebe, nýbrž na svoji zem. Zem, které dal celý svůj život.

A pak se vlády ujal Svatopluk. Bylo to podle starého práva. Přes to, že mnozí Slavomíra vyzývali, aby vládu nad zemí převzal sám, je kníže neposlechl. Nechtěl království vystavit bratrovražedné válce o trůn. Válce, která by Frankům přišla velice vhod.

Slavomír však nejprve donutil Svatopluka po jeho hanebné zradě slavnostně před všemi mocnými země přísahat věrnost moravské zemi a jejímu lidu. Svatoplukovi se taková přísaha moc nezamlouvala. Hrdý Mojmírovec však dobře chápal, že se jí musí podrobit. Když tak učinil, byl Slavomír první, kdo novému králi přísahal věrnost. Po něm tak učinili i ostatní.

Svatopluk to tehdy bral jako své osobní pokoření a nejprve si v duchu říkal, že se Slavomírovi za takovou potupu, jak král svoji přísahu chápal, musí jednou pomstít.

Postupně však Svatoplukova nenávist uhasla, protože pochopil, že Slavomírovi nešlo o sebe nebo o Svatopluka, nýbrž o budoucnost království.

Svatopluk tak Slavomíra nikdy nepovažoval za svého blízkého přítele, vždy se však na něj spoléhal tak, jak to činil jeho strýc Rastislav. Svatopluk měl velmi volné morální zásady a nebyl na rozdíl od Slavomíra ani příliš vzdělaný, hloupý však rozhodně nebyl. Dobře dokázal odhadnout, na koho si musí dát pozor a komu může důvěřovat. Slavomírova někdy hodně kritická slova Svatoplukovi mnohdy milá nebyla. Král však dobře věděl, že jsou upřímně míněná a nestojí za nimi žádné postranní úmysly, jako tomu bylo u velké většiny těch, kteří Svatopluka obklopovali.

Po Svatoplukově smrti se na Slavomírovy rady s důvěrou spoléhal Svatoplukův syn Mojmír, toho jména druhý. Mezi Slavomírem a podstatně mladším Mojmírem se vytvořil podobný vztah jako kdysi mezi Slavomírem a Rastislavem.

Mojmír po otci podědil pouze jeho lepší vlastnosti a zdál se být nadějí pro svou zem. Bohužel začátkem jara vytáhl v čele vojska krotit zpupné Maďary v Nitravském knížectví a žádné zprávy o něm zatím nepřicházely.

Slavomír si při vzpomínce na krále krátce povzdechl.

3.

Lidé procházející kolem, ať už mířící do baziliky nebo z ní, případně jdoucí zavzpomínat si k některému z hrobů kolem kostela, Slavomíra poznávali a s veškerou úctou, tiše, úklonou hlavy vzdávali knížeti čest.

Dobře věděli, že sem kníže poslední dobou čím dál častěji váží cestu až z Veligradu, aby navštívil hrob svého velkého přítele, arcibiskupa Metoděje.

Už tomu bylo několik let, kdy žalem zdrcený kníže pochoval svoji životní družku, milovanou ženu Ladu. Matku už také časem následovali i Slavomírovi tři synové a jediná dcera. A aby zármutku nebylo málo, dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi při bojích s Maďary.

Slavomír měl Bohu občas za zlé, že musel pochovat své nejbližší. Nejen svoji milovanou manželku, nýbrž i všechny své děti. Ladinu ztrátu nesl kníže těžce. Jenže ještě hůř na něj působil odchod jeho potomků na věčnost. Vždyť co horšího může potkat rodiče, než smrt jeho synů a dcer?

Naštěstí se však kníže mohl alespoň těšit ze svých zbývajících vnuků. Ovšem aby té bolesti, která jej potkala, nebylo málo, opustil Slavomíra před časem také přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik. I on sní svůj věčný sen v hrobě vedle své drahé ženy Jany, kterou následoval v cestě na věčnost krátce po jejím úmrtí. První moravský vikinský velmož pochovaný v moravské zemi. Zemi, jež se stala jeho druhou vlastí a které sloužil stejně obětavě jako jeho pán a přítel Slavomír.

Slavomír se za své blízké jako vždy tiše pomodlil a modlitbu věnoval také těm, které znal a kteří jsou pochováni kolem moravgradské baziliky. Tiše si vzdechl při zamyšlení nad tím, proč Bůh dopustil tolik bolesti v jeho životě. Pak si však řekl, že to smutné bylo v jeho životě vyváženo spoustou krásného a on si tak vlastně ani nemá proč stěžovat. I když… I když tímhle se můžete na chvíli utěšit, jenže myšlenky na své blízké tak zaženete opravdu jen na nedlouhou dobu.

Nakonec se kníže jako obvykle probral ze svého zamyšlení a pevným krokem vešel do moravgradské baziliky Panny Marie.

Jako obvykle prošel rázně atriem a nartexem⁶⁾, vstoupil do chrámové hlavní lodi, pokřižoval se a zamířil na své oblíbené místo.

Vlevo od prostého oltáře, který byl v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu umístěný téměř uprostřed hlavní lodi, se Slavomír zastavil, sepjal ruce a po krátkém rozhlédnutí se po bazilice zamyšleně pohlédl na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána pouhá tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako nejvzácnější dar před více než čtyřiceti lety. Dar, kterého si bohužel král Svatopluk nedokázal vážit, jak si s trpkostí v duši pomyslel Slavomír.

Pak se kníže ovšem jako vždy, když sem přišel, mírně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek. Chvíli mlčky klečel, potom se opět jako vždy postavil a tichým hlasem pověděl směrem k náhrobku: „Vidíš, drahý bratře Metoději, už jsem tu za tebou znovu. Ani si nedokážeš představit, jak jsem se těšil od své poslední cesty za tebou na svůj návrat do tohoto kostela. Nedržet mě moje povinnosti župana v mém Veligradu, asi bych se přestěhoval sem na náš starý dvorec po otci, abych tady s tebou mohl být každý den. Jenže v těžké době, která nás jistojistě očekává, nesmím se zříct svých povinností. Dokud mi náš Pán dává dostatek síly a možnost zůstat na tomto světě, musím tu darovanou dobu využít a pečovat o svůj Veligrad a jeho obyvatele.

Vždyť až nastane ta chvíle a Pán si mě k sobě povolá, budeme spolu navždy. Všichni. I s Erikem a tvým bratrem.

I když… Je dost možné, že tě budu muset převézt k nám do Veligradu, kde je bezpečněji. Pokud bude hrozit Moravgradu smrtelné nebezpečí od Maďarů, budou ten boj už muset vybojovat mladší. Ale já tě maďarským nájezdníkům napospas nenechám. Neumožním jim, aby zhanobili tvůj hrob, u kterého si s tebou tak rád pohovořím i pomlčím, můj milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a dodal: „A na co budu vzpomínat dnes?“

Znovu se usmál a tiše řekl: „Na rok 877. Král Svatopluk se rozhodl, že rozšíří svoji říši a podrobí si zpupné Vislany⁷⁾. Tedy milý Svatopluk to tehdy formuloval vznešeněji. Prohlásil, že těm pohanům je povinen jako křesťanský vládce přinést pravou, křesťanskou víru a seznámit je s učením Ježíše Krista.“

Ve Slavomírově tváři se objevil záblesk ironie a kníže pokračoval: „Sám dobře víš, že se Svatoplukovou křesťanskou vírou to tak horké nebylo a ty sám jsi jej mnohokrát káral za jeho prostopášný život. Jenže Svatopluk byl dobrý pozorovatel života druhých a od našich franských soupeřů dobře věděl, že takové šíření křesťanské víry je náramně užitečný důvod k výbojům do ciziny. Důvod, za který tě církev svatá navíc pochválí. Takže jsme toho léta Páně 877 učinili první krok k pokřesťanštění Vislanů. K Moravskému království jsme připojili území Holasiců⁸⁾…“

4.

Nedaleko od hradiště Podobora⁹⁾, léto 877

Cestou po pravém břehu řeky Olše směrem proti jejímu proudu jela pomalu na koních skupina vojáků. Nebylo divu, že jejich koně šli zvolna. Den byl horký a slunce nemilosrdně pálilo z oblohy, kterou zakrýval pouze sem tam malý mráček.

Když koně měli chuť uždibnout trochu trávy podél cesty nebo se napít z řeky, jezdci jim v tom nebránili a sami se také občas v řece osvěžili.

Jezdci ani jejich koně nepůsobili vůbec dojmem, že by někam spěchali. Spíše si užívali krásného dne. Tempo určovali sami koně. Tam, kde byla cesta ve stínu lesa, který se místy vzdaloval a jindy zase přibližoval k řece, šli znatelněji pomaleji než v takových místech, kde stromy ustoupily, s nimi jejich stín, a cesta tak byla vysušená a prašná a slunce tam pálilo na koně i lidi.

Skupinu vedli dva vojáci pozorně sledující okolí. Asi o dvě koňské délky za nimi jeli vedle sebe v družném hovoru dva jezdci následovaní asi stovkou vojáků.

Pokud by je někdo pozoroval, bylo by mu jasné, že nejvznešenější z nich je ten vpravo. Muž ve zralém věku s ramenatou, vzpřímenou, pevnou postavou, u něhož jedině blízký pohled do tváře prozrazoval, že už bude na světě víc než čtyřicet let a do padesátky mu nejspíš příliš nechybí. Podlouhlý obličej měl orámovaný hustými, tmavě hnědými vlasy, které mu už na spáncích začínaly pomalu prokvétat šedinami. Bradu mu zdobila krátce střižená bradka a svět si pozorně prohlížel velkýma, hnědýma očima.

Přes spodní košili měl oblečenou tmavě zelenou halenu z nejjemnějšího lnu po okrajích zdobenou zlatým vyšíváním. Halena byla podkasaná širokým opaskem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím s jemně zpracovanými zlatými ozdobami. Stříbrná byla i masívní přezka mužova opasku. Na levém boku měl velmož zavěšeno pouzdro ze stejné ušlechtilé kůže zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunutý vzácný meč s damaskovou čepelí. Jílec meče byl zdobený stříbrem a drobnými drahokamy. Vzácný meč byl vyroben před lety v Byzanci, odkud si jej jeho majitel přivezl jako mladík. Na pravém boku pak měl muž na opasku upevněné druhé, menší pouzdro s nožem, jehož rukojeť byla zdobena stříbrným plechem.

Kalhoty ze stejně jemného lnu, jako byl ten, z něhož byla ušita halena, měl velmož zasunuté do vysokých, kožených bot, jejichž materiál i vzhled dávaly tušit, že samy boty představují malé jmění.

Nebylo se co divit. Vznešeným jezdcem byl kníže Slavomír z Dolnogradu¹⁰⁾, župan veligradský, druhý muž Moravského království po králi Svatoplukovi. Po jeho levici pak jel vladyka Erik, viking, kterého si Slavomír před dvaceti dvěma lety přivezl ze své studijní cesty, která jej nejprve vedla do franského Kolína na velké řece Rýnu, kde se poprvé setkali. Spolu pak už pokračovali do Říma a do Konstantinopole, odkud se Slavomír doprovázený vikinským druhem vrátil opět domů, na Moravu.

Erik byl o tři roky starší než Slavomír. Zanedlouho měl oslavit padesát let na tomto světě. Mnozí už ve vikingově věku přemýšleli nad odpočinkem. U Erika to však bylo podobné jako u jeho pána a dnes už spíš nejbližšího přítele Slavomíra.

Erik byl o něco menší než vytáhlý Slavomír. Stále však byl podsaditým pořízkem s pevně stavěným, mohutným trupem i končetinami. Vikingova kulatá, mezi Moravany neobvykle nakrátko ostříhaná hlava seděla na krátké a silné býčí šíji. Erikův obličej zdobil světle ryšavý, krátce střižený vous, jehož barva odpovídala i barvě vlasů a obočí.

Když viking zatnul ruce, stále, přes jeho věk, mu na nich svalstvo jen hrálo. Však také v dobách jeho mládí to bylo předmětem nepokrytého obdivu u dívek i žen kolem a stejně nepokryté závisti u mnoha moravských bojovníků.

Svojí silou byl viking stále proslulý a báli se ho pro ni jeho protivníci. Na druhé straně však byl díky ní v dobách svého mládí obdivován při různých slavnostech. O jeho kouscích, mezi které patřilo třeba složení vzrostlého býka za rohy na zem, si ještě dlouho vykládali přítomní diváci. Takové kousky už ovšem viking neprováděl. Od svatby s dcerou starigradského¹¹⁾ pasíře Václava Janou, která mu dala dva syny a dceru, se viking usadil. Jak s lehkým úsměvem říkal po několika společně vypitých pohárech vína nebo medoviny Slavomír, Erik zmoudřel díly laskavé a přísné Janině péči.

Viking měl přes spodní košili oblečenou lněnou, podobně jako u Slavomíra zelenou, ovšem modře lemovanou halenu, pod kterou měl rovněž lněné kalhoty po kolena. Obojí bylo ušito z kvalitní látky, která dávala najevo, že Erik sice není bohatý jako Slavomír, ovšem za léta věrných služeb se domohl slušného majetku. O tom koneckonců svědčily i vysoké, kožené boty, podobné, jaké měl nazuté Slavomír. Halenu měl viking přepásanou širokým koženým opaskem s bronzovou přezkou i nákončím – oboje bylo zdobeno stříbrem –, jednalo se o dar, který dostal Erik od Slavomíra.

Na opasku měl zavěšený meč a dýku a na koňském postroji byla připevněna sekyra, která připomínala původ svého majitele. Rukojeť měla delší a ostří jiný tvar, než tomu bylo u moravských sekyr-bradatic. Meč měl jílec vykládaný a zdobený stříbrnou tauzií¹²⁾ a jeho čepel byla z té nejkvalitnější damaskové ocele. Vzácnou zbraň nechal Slavomír pro Erika vyrobit u nejlepšího veligradského zbrojíře.

5.

Slavomír se svými vojáky byl právě na cestě z Lubomie¹³⁾ na Podoboru, odkud pak už měli namířeno domů, do Veligradu.

Důvod byl jednoduchý – přání a plány krále Svatopluka. Ten se rozhodl, a to hned po uzavření míru ve Forahheimu¹⁴⁾ před třemi roky, že jakmile se moravská země zotaví po dlouhých válkách s Franky, nastane ten správný čas k výbojům a rozšíření Moravského království.

Svatopluk si postupně dobře uvědomoval, jak prozíravý byl Slavomír, když jej dotlačil k mírovým jednáním s Franky. I když si to Svatopluk nechtěl nejprve připustit ve své bojechtivosti a touze po pomstě za pokoření, které mu Frankové způsobili jeho uvězněním, pochopil, že Slavomír měl plnou pravdu v tom, že porazit Franky možné nebylo. Na to byli Moravané příliš slabí. Ovšem tím, že s nimi uzavřeli mír, získali volné ruce k výbojům v ostatních směrech. A pro Franky byl tento mír také přínosem. Král Ludvík, dnes už celý rok snící svůj věčný sen, o Moravanech jednou prohlásil, že jsou jako otravné vši v kožichu. Pořád koušou a nemůžeš se jich zbavit. Takže mír s Moravským královstvím Ludvíka a jeho následovníky zbavil alespoň tak dlouho, dokud to bude vyhovovat oběma stranám, vzájemných potíží a rovněž Frankové se mohli, bez věčných šarvátek s Moravany, věnovat svým dalším zájmům a výbojům.

Svatopluk si velmi rychle uvědomil výhody přijetí křesťanství. Nová víra mu dala legitimní důvod k tomu, aby ji šířil dál, mezi ty kmeny, které ještě setrvávaly v pohanství. Pro Svatopluka bylo ovšem šíření víry především možností, jak upevnit svůj vliv nad okolními zeměmi. A vyžadoval po arcibiskupu Metodějovi, aby mu se svými kněžími v tomto díle pomáhal.

Metoděj nebyl hloupý. Dobře znal vlažný přístup Svatoplukův ke křesťanské víře a křesťanským ctnostem. Ostatně v tom se moravský král neodlišoval od značné části mocných tehdejší doby.

Kolikrát jen Metoděj krále napomínal za jeho nevázaný vztah k ženám. Arcibiskupovi bylo kolikrát velice líto Svatoplukovy druhé ženy, sličné Svatožizně, jedné z dcer pána hradiště na Levém Hradci, statečného Hostivíta. Královo štěstí bylo, že mírná česká šlechtična svého muže velice milovala, a i když ji jeho věčné zálety zraňovaly, statečně je snášela. V zájmu spravedlnosti je třeba říct, že i král svoji mladou manželku miloval. Jenže prostě mu mírná a zbožná Svatožizň, na kterou měl Metoděj nezanedbatelný vliv, nestačila. Pro své obveselení těch žen prostě potřeboval víc a pokud možno stále nových a jiných. Metodějovo kárání, samozřejmě v ústraní Svatoplukovy komnaty, si král vždy vyslechl se skloněnou hlavou. Jenže je pouštěl jedním uchem tam a druhým ven a už přemýšlel nad tím, jakou dívku či ženu si nechá přivést.

Jak už bylo řečeno, nedostatek hloubky a praktického uplatnění své víry se Svatopluk rozhodl nahradit silou jejího šíření. A když král jednou Metodějovi vysvětlil, že se tímto způsobem, tedy dobýváním nových zemí a šířením křesťanství v nich, vlastně chce kát, musel uznat i přísný a chytrý arcibiskup, který si o hloubce Svatoplukovy víry nedělal žádné iluze, že na těchto králových slovech něco pravdivého je. A že by ho v tom měl podporovat.

6.

Přes svůj nikterak vřelý vztah ke Slavomírovi to byl právě veligradský kníže, jehož si v zimě, ještě před koncem léta Páně 876, Svatopluk pozval, aby s ním probral tažení proti vislanskému knížeti Vyševičovi. Spolu s nimi tenkrát usedl v králově pracovně za trůnním sálem královského paláce v Moravgradu také Metoděj.

Metoděj proto, že Svatopluk usoudil, že by nejprve měli být vysláni kněží, aby vyzvali Vislany k přijetí křesťanství po dobrém. Teprve pak, když tuto nabídku odmítnou, což Svatopluk očekával, mělo přijít na řadu vojsko.

Král předestřel svoji myšlenku před Slavomíra a Metoděje a čekal na jejich odpovědi.

Oba chvíli mlčeli a na arcibiskupově tváři byla vidět jistá nerozhodnost. A Slavomír dobře věděl, co se zamyšlenému Metodějovi honí v hlavě, protože na téma Svatoplukových zamýšlených výbojů půlnočním směrem spolu už párkrát debatovali.

Myšlenka šíření křesťanství se Metodějovi samozřejmě zamlouvala. Méně už to, že by misijní činnost jeho kněží měla sloužit k podpoře Svatoplukových válečnických záměrů.

Slavomír pohlédl na Metoděje, a když se ten neměl k hovoru, dal se do řeči sám: „Myslím, Svatopluku, že jsi na něco zapomněl.“

Král udiveně pozdvihl obočí: „Jak zapomněl? Na co zapomněl?“

„Myslím, že před útokem na Vislany by bylo vhodné připravit si, jak bych to řekl, asi připravit si širokou cestu k nim.“

Svatopluk se pátravě, s jistou dávkou nedůvěřivosti ve svých očích zadíval na Slavomíra. Dělával to tak vždy při poradách se svými rádci, protože vždy očekával od někoho nějakou snahu o získání výhody nebo přímo snahu o nějaký podraz.

Král chvíli pozoroval Slavomíra, který se téměř neznatelně usmíval a opětoval Svatoplukův pohled, protože znal Svatopluka a jeho myšlení a dobře tak věděl, co se králi honí hlavou.

Po chvíli se Svatopluk sledovaný pátravým Metodějovým pohledem usmál také a řekl: „Myslím, že chápu, co máš na mysli. Holasice.“

„Přesně tak,“ přikývl Slavomír. „Nejsnazší cesta k Vislanům od nás vede přes území Holasiců. Slezané¹⁵⁾ nás už zajímat nemusí, ti jsou mimo. Jenže myslím, že bude rozumné mít pod naší vládou území Holasiců. Teprve tehdy, když budeme pány jejich území a budeme tak mít volnou cestu, můžeme se vydat k Vislanům.“

„Moji kněží už území Holasiců navštívili,“ přidal se doposud mlčící Metoděj. „Pokud vím, tak byli přijati velice příznivě. Odmítavě se k nim stavěl pouze holasický kníže Přesta, pán na Lubomii. A spolu s ním větší část místních lubomijských vladyků. Asi to je proto, že ženou Přestovou je neteř vislanského knížete Vyševiče.

A potom ještě Boreš, pán na Podoboře, vidí v křesťanství zlo. Jeho žena je zase sestřenicí Přestovou. Ovšem jinak na ostatních holasických hradištích Přestu zase zrovna nemilují. A ani na Borešově Podoboře není Boreš sám ani Přesta příliš oblíbený. Je to proto, že Vislané s pomocí Přesty i Boreše Holasice dost vysávají. Chtějí po nich hodně velký tribut, což se Holasicům moc nelíbí. Takže když, Svatopluku, dovolíš a přijmeš moji radu…“

Metoděj se tázavě na krále zadíval. Když ten přikývl, arcibiskup pokračoval: „Pokud budeš k Holasicům milostivý a budeš po nich chtít menší odvody než Vyševič, domnívám se, že na území Holasiců nebudeme muset nijak těžce bojovat. A co se týče víry v Ježíše Krista, myslím, že mí bratři u Holasiců odvedli velký kus práce a s pokřtěním tohoto kmene nebude žádná potíž.“

7.

A tak onoho léta roku 877 následovali Metodějovy kněze moravští vojáci pod vedením samotného Svatopluka, jemuž stál po boku Slavomír.

Vyplnila se předpověď Metodějova. Holasičtí velmoži a vladykové, o prostém lidu nemluvě, skutečně neměli žádnou chuť bojovat pod vedením svého knížete Přesty proti Moravanům. Jediné hradiště, u kterého došlo k menším šarvátkám, byla Přestova Lubomia. Když však jedné noci Přesta i s rodinou pod rouškou tmy uprchl a namířil si to směrem východu slunce k Vislanům, přestala se bránit i Lubomia a Svatopluk převzal na tomto hradišti za přítomnosti místních vznešených mužů a žen Holasice do ochrany Moravského království.

Byla to velkolepá slavnost na pláni před Lubomií. Její součástí byla velká bohoslužba sloužená samotným arcibiskupem Metodějem. Ten při ní, za pomoci mnoha svých kněží, pokřtil mnohé vznešené i prosté Holasice a tento slovanský kmen tak vstoupil do rodiny těchto křesťanských národů.

Sám Svatopluk dal na Metodějovy rady a tribut za ochranu pro Holasice stanovil podstatně menší, než tomu bylo u odvodů, které Holasici museli platit Vislanům. Toto královo nařízení se setkalo se všeobecně příznivou odezvou a navíc Svatopluk neměl nouzi o mladé Holasice, kteří měli zájem vstoupit do jeho vojska.

Svatopluk tedy zanechal na holasických hradištích moravské posádky, které se měly postarat o výcvik holasických bojovníků podle moravských zvyklostí, aby Holasici mohli být rovnoprávnou součástí Svatoplukova vojska.

Sám král se vydal domů na Moravu. Slavomír se svými vojáky se ještě rozhodl zastavit na Podoboře. Místním županem zde totiž jmenoval Svatopluk veligradského vladyku Provoda a rovněž posádka, kterou dostal nový župan k dispozici, pocházela z Veligradu. Slavomír jako veligradský župan se proto rozhodl, že se před návratem na Moravu ještě ujistí, že na Podoboře vše probíhá tak, jak má.

A tak se kníže se svými muži pomalu blížil k Podoboře.

Les, kterým jeli, se vzdálil od řeky na obou jejích březích a ustoupil pastvinám. V dáli se les před nimi opět přibližoval k řece. Už však ne úplně k jejím břehům. V tom místě byl brod, u kterého museli sejít z dálkové cesty vedoucí podél řeky a přebrodit se na druhou stranu řeky a pokračovat cestou, která vedla po levém břehu řeky Olše těsně pod prudkým svahem ostrohu, na kterém stálo hradiště Podobora, obcházela je a zvedala se k vstupní bráně do hradiště.

Na druhé straně řeky byl na svazích pod hradištěm a v jeho blízkém okolí les vykácený, aby obránci hradiště mohli mít přehled o situaci kolem, a případní útočníci se tak neměli kde ukrýt.

8.

Léta Páně 872 v jedné vesnici na úpatí Malých hor nedaleko od Dowiny¹⁶⁾ získal Slavomír dalšího velkého přítele. Velkého svým vzrůstem i srdcem. Chlupatého, bílého Hupa. Hup byl mohutný, bílý pastevecký pes, který jako štěně jediný přežil řádění franských nájezdníků v oné vesnici. Přilákal tehdy Slavomíra svým kňučením, skočil mu do náruče a od té doby pes svého nového pána, pokud to bylo jen trochu možné, všude věrně doprovázel.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.