Vlastimil Vondruška

ĎÁBLŮV SLUHA

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2014

© Alena Vondrušková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6540-4

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Byl pošmourný den, nebe od rána pokrývaly těžké šedé mraky a občas drobně sněžilo. Před katedrálou se tísnily davy lidu. Ti, co měli štěstí a přivstali si, se dostali na hradní nádvoří, zbytek obklopil cestu před bránou. Bylo chladno a většina přihlížejících na sobě měla dlouhé pláště a na hlavách nejroztodivnější čapky nebo alespoň prosté kápě. Od prostranství před katedrálou svatého Víta je dělila hradba ozbrojenců. Ramenatí vojáci měli přes prošívané haleny navlečenu vyleštěnou zbroj a v rukách drželi štíty a kopí.

„Skloň se trochu, ať něco vidím,“ smlouvala pomenší baculatá měšťanka, ale vysoký ozbrojenec se ani nehnul.

Zima byla i v chrámu. K vznosné klenbě, která se ztrácela v šeru vysoko nad hlavami, se nesl tlumený hovor, občasné zakašlání a podupávání. I rytíři byli netrpěliví, vždyť tu někteří čekali pěkně dlouho. Mnozí dorazili do katedrály už za úsvitu. Mezi těmi, kteří si přivstali, byl i správce severních Čech a královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Věděl, jak to při podobných příležitostech chodí. S ohledem na své postavení měl sice vyhrazené místo těsně u uličky, jíž bude kráčet k oltáři panovník se svou novou manželkou Kunhutou. Jenže pokud se někde sejde tolik urozeného panstva, bývá to vždycky tak, že se každý postaví tam, kam se mu zachce. A hádejte se pak v kostele! Korunovaci českého krále si nechtěl nechat ujít nikdo.

Oldřich z Chlumu byl vysoký, a měl proto celkem dobrý přehled. Přes hlavy tísnících se rytířů dohlédl až na opačnou stranu, k tribuně, na níž čekali kanovníci svatovítské kapituly. Jejich povinností bylo zpívat oslavné hymny. Zatím seděli na lavici u zdi a popíjeli svařené víno, aby povzbudili svá hrdla.

Mezi urozenými hosty zahlédl i starce, kteří jinak opouštěli své hrady jen zřídka. Byla tu také nebývalá spousta žen. Manželky rytířů, které jinak trávily většinu času ve svém fraucimoru, by nezůstaly doma snad ani za zlatý prsten. Všechny vytáhly ze svých truhlic to nejlepší, co měly. Některé si dokonce nechaly pro tuhle příležitost ušít nové oděvy. Jak letmým pohledem zjistil, v módě byly nejspíše modré splývavé šaty se stříbrnou výšivkou a neforemné třírohé čepce, které přiváželi kupci z Burgundska.

I on si dal na svém vzhledu záležet. Oblékl si široký plášť podšitý vydřími kožešinami, u krku sepnutý nádhernou stříbrnou sponou. Tu mu na jaře darovala jeho žena Ludmila z Vartemberka. On sám marnivý nebyl, ale chápal, že má jako vysoký královský úředník jisté povinnosti. Netěšilo ho to, ale ani se kvůli tomu netrápil. V mládí býval v podobných věcech tvrdohlavý, jenže s věkem přichází rozum. Bylo mu třicet let, a to ho opravňovalo tvrdit, že začíná chápat běh křesťanského světa. Jeho žena Ludmila se mu smávala, pokud něco takového pronesl. S pobaveným výrazem v očích prohlašovala, že rozum dostal teprve díky manželství s ní. Alespoň co se týkalo oblékání určitě. Jednou, když se o to přeli, si Oldřich z Chlumu všiml, že jeho panoš Ota na slova své paní nepatrně přikyvuje.

Musel se bezděčně usmát a ohlédl se ke vchodu. Tam stála u sloupu jeho žena spolu s bratrem Markem v hloučku příbuzných z mocného rodu Markvarticů. Slušelo jí to. Právě zaujatě kárala svého strýce Havla. Ludmila z Vartemberka byla jednou z nejvzdělanějších žen v severních Čechách, a snad proto ve své duši nenosila pokoru, jíž se honosily jiné ženy. Havel z Lemberka ji poslouchal s mírně skloněnou hlavou a zdvořile přikyvoval. Oldřich z Chlumu ho ale znal a věděl, že si myslí své. I on byl velice vzdělaný, a od smrti manželky Zdislavy mimořádně zbožný.

Oldřich z Chlumu si dlaní bezděčně pohladil bradu, kterou pokrýval pečlivě sestřižený krátký vous. Nosil ho od časů, kdy opustil klášterní školu v Magdeburku a své ženě ho vždy ukazoval jako doklad toho, že i on o sebe umí dbát.

Od dveří se ozval hluk. Vzápětí zazněl zvuk fanfár a ozval se hlas herolda: „Pán Království českého Přemysl se svou vznešenou ženou princeznou Kunhutou!“ Z tribuny se ozvaly první tóny prastarého korunovačního hymnu, oslavujícího patrona českých zemí knížete svatého Václava.

Všichni ztichli a ti, co stáli v zadních řadách, se pokoušeli na poslední chvíli protlačit na lepší místa. Oldřich z Chlumu loktem odstrčil jednoho z příbuzných Berky z Dubé, který se pokoušel prosmeknout kolem něj. Ale nijak mu to nezkazilo radost, všude cítil vzrušení a povznesenou náladu. Svému panovníkovi ten úspěch přál. Přemysl se měl konečně stát legitimně pomazaným českým králem. Až dosud totiž oficiální korunovaci odmítal, šeptalo se, že proto, aby se koruna předků neocitla na hlavě jeho první manželky Markéty Babenberské. Nikoli proto, že by měli nějaké zásadní neshody, ale s ohledem na její věk bylo zřejmé, že děti už mít nebude. A Přemysl potřeboval legitimní dědice.

Oldřich z Chlumu měl svého krále rád, a i když mu část šlechty rozchod s Markétou Babenberskou vyčítala, on ne. Za svůj nebývalý vzestup vděčil totiž jemu. Pocházel z chudého zemanského rodu, a stal se správcem celého kraje. Ale nejen to. Díky svým mimořádným schopnostem vynikajícího vyšetřovatele obdržel titul královského prokurátora a Přemysl mu rád prokazoval přízeň. Oldřich z Chlumu dobře věděl, že nic v životě není zadarmo. Mnohokrát už Přemyslovi prokázal věrnost a nejednou za něj nasadil život. Za něj a spravedlnost, v niž věřil stejně neochvějně, jako by byla evangeliem. Jednou dokonce svého panovníka ochránil před jistou drobnou potupou. To bylo ještě za časů krále Václava. Pro Oldřicha z Chlumu to byla šťastná náhoda, která mu zajistila přízeň, a navíc tehdy získal do svých služeb Otu ze Zástřizlí.

Přemysl pomalu kráčel špalírem dvořanů. Byl to sice muž náladový, ale pokud byl v dobrém rozmaru, těžko by se v křesťanském světě hledal stejně okouzlující rytíř. Navzdory důstojné vážnosti, jakou si tahle chvíle vyžadovala, se usmíval. Pokud míjel rytíře, kterého měl opravdu rád, pozdravil se s ním nepatrným kývnutím hlavy. Když procházel kolem Oldřicha z Chlumu, dokonce na něj skoro uličnicky mrkl.

Vedle Přemysla kráčela jeho nová manželka. Oldřich ji dosud zahlédl jen jednou při slyšení v korunním sále, ale to bylo z dálky. Teď kráčela tak blízko, že by se jí mohl dotknout rukou. Musel obdivně připustit, že pověst, která ji předcházela, nelhala. Jeden štýrský minesengr o ní prohlásil, že to je ta nejkrásnější žena křesťanstva. Pyšně si však ihned uvědomil, že jeho Ludmila se jí půvabem zcela jistě vyrovná.

Kunhutě neušlo důvěrné gesto jejího manžela a na okamžik se zvědavě na Oldřicha z Chlumu zadívala. I když ho neznala, bylo zřejmé, že ji zaujal, a proto ho i ona pozdravila nepatrným pokývnutím. Letmo se usmála a pak s hrdě vztyčenou hlavou pokračovala dál k oltáři, kde čekal mohučský arcibiskup Werner z Eppensteinu, který měl vznešený pár pomazat a pak oběma vložit na hlavu královskou korunu. Čest vykonat tento obřad mu patřila, neboť byl českým metropolitou. Nebránil tomu ani nepříjemný fakt, že byl do nedávné doby v klatbě. Jenže tu z něj papež sejmul. Vedle stál se zbožně sepjatýma rukama olomoucký biskup Bruno ze Schauenburku. Byl trochu rozmrzelý, neboť doufal, že panovníka bude korunovat on.

Za Přemyslem a Kunhutou kráčel asi tucet velmožů. Ti všichni tvořili královskou radu a zastávali nejvyšší zemské úřady. Když Oldřicha z Chlumu míjeli, k jeho nesmírnému překvapení se k němu naklonil Oldřich z Hradce a chvatně špitl: „Během hostiny s tebou potřebuji mluvit.“ Pak pokračoval dál za svým panovníkem.

Oldřich z Chlumu překvapením polkl. Netušil, co mu může mocný Vítkovec chtít. A už vůbec nechápal, proč se na něj obrací právě v téhle výjimečné chvíli. Z jeho hlasu však vycítil napětí, a dokonce strach. Muselo jít tedy o něco naprosto mimořádného. Jenže bylo zbytečné spekulovat, dokud si spolu nepromluví. Oldřich z Chlumu věděl, že není nic horšího než budovat hypotézy, aniž by měl po ruce věrohodná fakta. Už mnohokrát se mu tahle zásada vyplatila. Přestal proto na tu znepokojivou věc myslet. Natáhl se na špičky, aby viděl k oltáři co nejlépe.

Po skončení korunovace se celý královský dvůr vydal ve slavnostním průvodu na pláň, jíž se říkalo Letná. Zvedala se vysoko nad řekou a skýtala nádherný výhled na Prahu. Tady stály stany pro šlechtu se stoly plnými lahůdek, byla tu dvě pódia, na nichž pro pobavení hostů vystupovali kejklíři a akrobati, pohoštění pod širým nebem čekalo i na prostý lid.

Přemysl s Kunhutou po boku přijímal během cesty hold svého lidu, a když dorazil na Letnou, usadil se pod baldachýn na zlacený trůn. Shromážděná šlechta mu postupně skládala tradiční slib věrnosti. To vše se protáhlo až do pozdního odpoledne. Teprve když hosté zasedli ke stolům a král je vyzval, aby se po libosti veselili, vyhledal Oldřicha z Chlumu pán z Hradce.

Byl to muž střední postavy, s hladce vyholenou tváří, širokým nosem a bystrýma očima. Na sobě měl brokátový plášť, který zdobil jemně vytkávaný rodový erb s pětilistou růží, jakou se honosili všichni Vítkovci. Ta jeho byla zlatá v modrém poli. Vypadal hodně ustaraně.

„Můžeme jít někam stranou?“ optal se bez úvodu.

Oldřich z Chlumu od rána nejedl a cítil, že si žaludek žádá své, nicméně přikývl. Vítkovci byli téměř tak mocní jako český král, a i když v severních Čechách žádné statky nevlastnili, jejich přízeň podceňovat nemohl. Odevzdaně si povzdechl a zamířil do rohu stanu. Nikdo si jich nevšímal, všichni se snažili dostat k největším lahůdkám, které pro ně byly připraveny.

„Ráno se tu objevil posel z domova,“ vykládal Oldřich z Hradce, když se ocitli z doslechu. I když byl kolem pořádný hluk a z venku k nim přes rudé plátno doléhalo jásání lidu a rytmické tóny hudby, ztišil hlas: „Obávám se, že se na mém panství objevil ďábel. Vlastně je to ještě horší. Řádí tam nějaký démon. Promiň, že to vykládám tak nesouvisle.“

„Jen klid, nějak už to spolu rozlouskneme,“ přikývl chápavě Oldřich z Chlumu. Pána z Hradce znal spíše od vidění, a proto netušil, jak je to s jeho vírou doopravdy. Pokud však věděl, patřil ke štědrým příznivcům řádu německých rytířů. Měl pověst zbožného rytíře. „Mohu se optat, proč s tím jdeš za mnou, a ne za naším biskupem? Pokud vím, papež nedávno pověřil minority výkonem inkvizičního dohledu. Nebyla by to spíše práce pro ně?“

Oldřich z Hradce se rychle pokřižoval, a aniž odpověděl, jen rezolutně zavrtěl hlavou. Protože šel právě kolem nich panoš, zastavil ho a vzal si od něj dvě číše. Jednu podal Oldřichovi z Chlumu a zdvořile si s ním připil. To gesto jako by ho uklidnilo. Víno bylo svařené s bylinkami a v chladném dni zahřálo. Svou číši vypil naráz a Oldřich z Chlumu ho napodobil, i když byl jinak zvyklý pít velice střídmě.

„Měl bys pro začátek vědět tři důležité věci,“ pokračoval velmož. Prázdnou číši podal panošovi, který uctivě čekal dva kroky od nich. Vzal si i Oldřichovu a s úklonou zmizel.

„Možná sis všiml, že mne nedoprovází moje manželka. Zůstala doma. Nikdo to zatím neví, ale tobě to prozradím, čeká dítě. Vidíš, kolik urozených dam s velkými břichy tu je? Myslím, že dorazily i ty, které mají slehnout za pár dní. Korunovaci si nikdo nenechá ujít. Mou Marii čeká její těžká hodinka až za pět nebo možná i šest měsíců. Budu k tobě upřímný, nepřijela proto, že ona, stejně jako její rakouští rodiče a příbuzní, nesouhlasí, že náš král vyhnal první manželku. Markéta je dědička slavného rodu rakouských vévodů a Babenberkové jsou pro ně totéž, co pro nás Přemyslovci.“

Oldřich z Chlumu se nepatrně ošil. Nic nesnášel tolik jako intriky, bez nichž se zahraniční politika nedala dělat. Ani světská spravedlnost nekráčela vždy cestami přímými, ale proti úlisnosti vyslanců a sladkým slovům, která se pronášela při jednání s okolními vládci, to byl stále ještě ráj na zemi. Vyhýbal se politice, a to byl také jeden z důvodů, proč kdysi odmítl stát se členem královského dvora a odešel do severních Čech. Svého rozhodnutí nikdy nelitoval.

„Marie z Hardeka tedy zůstala doma,“ svěřoval se Oldřich z Hradce. Už se zcela uklidnil. Hovořil s pomalou důkladností, která byla typická pro všechny příslušníky rodu pětilisté růže. Byli to rytíři konzervativní, svědomití a bez fantazie. Alespoň tak je Oldřich z Chlumu znal.

„Na tvojí tváři vidím nechuť, pane královský prokurátore,“ pokračoval mocný velmož trochu úsečně, „ale ujišťuji tě, že nechci nic, co by bylo proti zájmům našeho vznešeného krále. Jen hovořím otevřeně, protože mi nic jiného nezbývá. Ten dopis, který jsem ráno dostal, mi napsala ona. Proto jsem ti objasňoval, proč tu Marie není. Ale k věci! Ať už si myslíš, co chceš, prvním důležitým faktem je, že má žena je ohrožená. Říká se, že i ty svou ženu miluješ, a proto věřím, že mi rozumíš.“

„Pokud hovoříš o svém citu, pak jistě,“ souhlasil Oldřich z Chlumu zdvořile. Na tváři pána z Hradce se mihlo letmé pousmání, protože ihned pochopil smysl té poznámky. Znal pověst správce severních Čech a byl rád, že je pravdivá. Jemu teď šlo o jediné, potřeboval pomoc někoho, kdo má takové schopnosti, aby jeho rod ochránil. Ihned ale zvážněl a pokračoval: „Druhou důležitou věcí je fakt, že mi před několika lety na křížovém tažení do Pruska zahynul bratr Jindřich. Byla to nešťastná náhoda. V lese ho přepadli pohani, ubili ho a okradli.“

„Byl jsem rovněž na tažení našeho krále do Pruska.“

„Vím. Právě tam jsem se sblížil s řádem německých rytířů. Dělají dobrou věc a pro křesťanstvo prospěšnou. Proto jsem je přivedl do svého Hradce a svěřil jim do správy farní kostel svaté Maří Magdaleny. S tím souvisí ta třetí věc. Loni v zimě nedaleko města přepadli a zabili komtura Michala von Weinfelda. O všechno ho obrali, jeho tělo se našlo až po několika dnech. Zcela nahé a zohavené.“

„Vypátrali jste ty lupiče?“

„Ne. Až k hranicím se táhnou hluboké lesy, a i když se snažím, všechno ohlídat nelze. Tu a tam nějaký kupec zmizí i se zbožím. Tak to prostě v životě chodí,“ stěžoval si mrzutě Oldřich z Hradce. „Teď tedy víš to podstatné, abys pochopil můj strach. Před několika dny byl přepaden bratranec mé ženy, Mikuláš z Hardeka. Přijel ji navštívit na Vánoce.“

„Také lupiči?“

„Nikoli. Stalo se to v paláci. V noci, když šel ven, aby vyprázdnil měchýř. A ten, kdo ho přepadl, byl mrtvý komtur Michal von Weinfeld. Tohle ještě stačil povědět, než zemřel.“

„Říkáš, že se to stalo v noci. Mohl se splést. Umíral a nemusel mít už jasné myšlenky.“

„Přesně to si myslela má žena. Proto nařídila převorovi od Maří Magdaleny, aby otevřel komturův hrob. Abys rozuměl, on je v tom kostele pohřbený. V kryptě pod presbytářem má nádherný náhrobek. Nechal jsem ho pořídit na své náklady. Ale to sem nepatří. Když tedy členové řádu německých rytířů zvedli desku, která náhrobek kryje, vyděsili se. Uvnitř nebylo tělo jejich komtura, ale mého bratra, který zahynul v Prusku. A téže noci mrtvý komtur udeřil znovu. V ohni pekelném svalil zeď řádového domu, který se staví v zahradě za kostelem. Bože, ochraňuj nás!“

„Podivná historie,“ bručel si spíše pro sebe Oldřich z Chlumu. On sám pověrčivý nebyl a už mnohokrát v životě si ověřil, že lidská zloba je horší než ta pekelná. A i když o skutcích ďábla slyšel mnohokrát, nikdy se s ním doopravdy nesetkal, protože se při vyšetřování nakonec vždycky ukázalo, že vše má na svědomí hanebný člověk s černou duší. Na druhou stranu nemohl tvrdit, že ďábel neexistuje. Ta historie se mu vůbec nelíbila. Nakonec trochu rozmrzele dodal: „Musím opakovat svou původní otázku. Proč s tím nejdeš za církevními úřady? Vždyť to je klasický případ pro inkvizici. Nevidím nic, co by v té věci podléhalo pravomoci světské spravedlnosti.“

„Požádal jsem tebe,“ úsečně odsekl Oldřich z Hradce.

„A mám své pádné důvody. Jak jistě víš, náš biskup zrovna nehoruje pro řád německých rytířů. A není ani přítelem Vítkovců. Mými příznivci nejsou ani minorité. Před časem usilovali o to, aby spravovali v mém Hradci faru. Dost ostře jsem se kvůli tomu chytil s jejich kvardiánem. Faru jsem dal raději německým rytířům. Nedovolím, aby inkvizice pro své malicherné spory způsobila na mém panství nějaké škody. Mé rodině, ani mým poddaným. Odpovídám za ně Bohu i svému králi. Chápeš?“

Oldřich z Chlumu přikývl. Znělo sice krásně, co mocný velmož prohlásil, ale život ho naučil, že se dá jen stěží věřit všemu, co mocní křesťanského světa říkají. Pokrčil trochu rezignovaně rameny a spíše z povinnosti upozornil: „Ať je to jakkoli, v církevních věcech nemám žádnou pravomoc. A pochybuji, že by mi náš panovník povolil opustit na delší dobu severní Čechy. Nedávno jsme začali stavět nový hrad. Bude se jmenovat Bezděz a já za vše odpovídám.“

„Je zima, stavební práce se stejně musí přerušit. S naším králem jsem už hovořil,“ zarazil ho pánovitě Oldřich z Hradce. „Zítra ráno můžeš odjet na mé panství. Panovník však výslovně upozornil, že ti to nenařizuje, pouze povoluje, pokud budeš ochotný mému rodu pomoci. Já tu ovšem zůstat musím, protože bude zasedat královská rada. A ta se beze mne neobejde.“

„Jistě, jsi nepostradatelný,“ neodpustil si jízlivou poznámku Oldřich z Chlumu. Měl po náladě, vše, co mocný velmož pronesl, ho popuzovalo. Věděl však, že odmítnout nemůže.

„Nemyslel jsem to tak,“ změnil tón mocný Vítkovec a nepatrně se pousmál, protože i on věděl, že dosáhl svého. „Bohatě se ti odměním, pokud to dopadne dobře. Máš volné ruce. Aby nemohl nikdo tvrdit, že jednáš v rozporu se svým úřadem, dohodl jsem se se stávajícím komturem, že tě přijme jako čekatele do řádu.“

„Vidím, že jsi nezahálel.“

„Můj rod má značný vliv. Vyšetřovat budeš zcela legitimně z jeho pověření. Zastav se před odjezdem na Poříčí u Svatého Petra, obdržíš příslušnou listinu, řádový oděv a prsten. A ještě něco. Jako budoucí člen řádu samozřejmě musíš cestovat bez své manželky. Už jsem se dohodl s královnou Kunhutou, tvoje Ludmila jí bude zatím dělat společnost. Bude to pro ni ostatně bezpečnější. Jen Bůh sám ví, co tě v Hradci čeká.“

II. KAPITOLA

Ráno vyrazil Oldřich z Chlumu v doprovodu svého panoše Oty a velitele družiny Diviše na jih. Všichni tři měli na sobě bílé řádové pláště s černým křížem na zádech. Vyjasnilo se, a na nebi se dokonce ukázalo slunce, i když byla jeho síla v zimě mizivá. Spíše než krajinu zasypanou sněhem zahřálo duši. Navzdory tomu Oldřich z Chlumu dobrou náladu neměl.

Když své ženě pověděl, že se musí na čas rozloučit, klidně přikývla a opáčila, že už o tom ví.

„Tak tobě to nevadí?“ podivil se překvapeně.

„Pro náš rod mohu získat tady v Praze mnohem víc než na jihu,“ upozornila věcně. Znal ji, byla už taková. „Kunhuta nám může být užitečná, nebude špatné, pokud strávím nějaký čas s ní. A tobě se přízeň Vítkovců může rovněž hodit.“ Žertovně mrkla a dodala: „Teď jsi navíc řeholník a musíš dodržovat celibát. Tak co s tebou?“

„Ale řeholník budu teprve od rána,“ upozornil pobaveně. Přikývla a dala mu polibek jako příslib. Jenže nakonec z toho nebylo nic, protože oslava královské korunovace se protáhla skoro až do rána a oni ji opustit nesměli. Když konečně osaměli, zívla Ludmila a prohlásila, že pro únavu neudrží otevřené oči a pro něj bude také prospěšnější, pokud se před cestou alespoň trochu prospí.

Tohle se mu honilo hlavou, když nechali brány Pražského hradu za zády. To, co bylo, ani to, co bude, ho nenaplňovalo libými pocity. Neměl rytířské řeholní řády rád. Jejich příslušníci byli namyšlení, jako by osud křesťanstva stál jen na nich. Oldřich z Chlumu neměl rád polovičatost, a právě oni byli důkazem, že to je správná úvaha. Němečtí rytíři nebyli zbožní řeholníci, ani pořádní rytíři. Už to, jak se k němu chovali v řádovém domě u Svatého Petra, by naštvalo každého.

Hubený převor mu odevzdal pláště a důležitě ho upozornil, jaká čest to pro něj je. S výstražně zdviženým kostnatým prstem ho napomínal, aby měl na paměti, že by mohl svými hanebnostmi poškodit dobré jméno řádu německých rytířů, a aby se alespoň pár dní choval ctnostně, jak se na křesťana patří. Pak mu téměř obřadně podal listinu s komturovou pečetí a řádový prsten.

Až do Týnce jeli tryskem a mlčky. Chtěli využít dobrého počasí, než se zkazí. Na obzoru se už začaly objevovat mraky. V královském hradě na návrší nad řekou vyměnili koně. Pak sjeli k brodu a bez potíží se dostali na druhý břeh Sázavy. Tady stál příjemný zájezdní šenk, kde se zastavili na oběd.

„Proč se mračíte, můj pane?“ zajímal se starostlivě panoš Ota. Byl to vysoký hezký mládenec s dlouhými světlými vlasy nakadeřenými podle německé módy. U pasu se mu houpal meč a plášť německých rytířů mu vysloveně slušel, jako ostatně skoro vše. Proto měl takové úspěchy u žen, kterých si sice užíval, ale nikdy o nich nemluvil, pokud v rámci vyšetřování nemusel.

Kdo je však neustále připomínal, byl jeho druh Diviš. Velitel družiny byl srdcem i duší voják. Byl urostlý, ramenatý a na tváři měl dlouhou rozšklebenou jizvu, která mu dodávala divokého vzezření. Diviš byl hrdý, že se může podílet na vyšetřování svého pána a vždycky se snažil být užitečný stejně jako Ota. Jenže občas se mu to nedařilo, protože někdy býval ve svém snažení těžkopádný a zbrklý, zvláště pokud chtěl na sebe upozornit. Ale to mu nikdy nezkazilo dobrou náladu. Když už si nemohl z Oty tropit žerty, že při vyšetřování něco popletl, dobromyslně ho káral alespoň pro jeho občasnou marnivost, a hlavně slabost pro něžné pokolení. Ti dva si skvěle rozuměli a navzdory špičkování by dal jeden pro druhého život.

„Nemračím se,“ mávl mrzutě rukou Oldřich z Chlumu. „Mám starosti.“

„Nechcete se o ně podělit?“

„Co jsem věděl, to jsem vám řekl, milý Oto. Znáš mou zásadu, že mi pomáhat můžete jen tehdy, pokud víte všechno. Nejsem mrzutý kvůli práci, ale prostě mne naštvali. Jednají se mnou, jako bych byl jejich poddaný. Král má na to právo, ale proč Vítkovci? A kdybys slyšel toho nadutého převora! Prý nemám dělat špatné jméno jejich řádu. Jsem zvědavý, co nás ještě čeká.“

„To si tak nesmíte připouštět, můj pane,“ vrtěl nesouhlasně hlavou Diviš. „Berte to tak, že se jim pomstíme. Pokud jim záleží na tom, abychom nedělali ostudu jejich řádu, tak se odvděčíme třeba už jen tím, jak se budeme chovat. Tedy někteří z nás. Umíte si představit, co se bude o německých rytířích vykládat v Hradci mezi ženami, až odtud váš hříšný panoš odjede?“

„Co by?“ opáčil Ota s nevinným výrazem. „Rozšíří se fáma, že němečtí rytíři jsou nejlepší milenci v křesťanském světě. Ale představte si, můj pane, co se bude o řádu povídat, až Diviš sám v plášti s křížem na zádech zase vymlátí celý šenk.“

„To jsem udělal jen jednou,“ bránil se vehementně zjizvený velitel. „A bylo to pro dobro našeho vyšetřování.“

„A ty si myslíš,“ skočil mu do řeči Ota, „že já holky svádím pro své potěšení? Umíš si vůbec představit, co všechno jsem už musel pro odhalení různých zločinců obětovat?“

„Vy si také nikdy nedáte pokoj. Kdyby byl svět opravdu tak jednoduchý, jak ho tu malujete,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu upřímně, ale cítil se mnohem lépe. Bylo skvělé mít pár dobrých přítel. A to ti dva byli.

Ostatně, nebyl důvod si stěžovat. Čekalo je dobrodružství, jaké s sebou neslo každé neobvyklé vyšetřování. Vždycky to bylo stejné. Na začátku se objevila nevysvětlitelná záhada, kterou on se svými pomocníky rozplétal. Tohle ho bavilo mnohem víc než se hádat s kamenickým mistrem na staveništi Bezdězu nebo se severočeskými rytíři o to, jaká práva mají oni a jaká český král.

Vyšetřování zločinů bylo jeho skutečným životem, protože měl pocit, že tím může napravit alespoň nepatrnou část světa, který byl vším, jen ne ideálem křesťanské lásky. Hledat pravdu a spravedlnost ho povznášelo, ale také zavazovalo. Právě takové starosti byly solí jinak všedního života. To ovšem ještě netušil, co ho v Hradci doopravdy čeká.

Večer se počasí opravdu zkazilo a v noci přišla prudká, naštěstí jen krátká sněhová vánice. Ráno už byla obloha zase jako vymetená, jen vítr zesílil a v poryvech nepříjemně narážel do tváří. Oldřich z Chlumu se svou malou družinou však nezpomalil a hnal se dál. Cesty byly po noční vánici celkem upravené, na to správci okolních hradů pečlivě dbali. Do Hradce proto dorazili už v poledne třetího dne, co opustili Prahu.

„Dá se to zvládnout i za dva dny,“ upozornil mrzutě Oldřich z Chlumu. Necítil se dobře, pálilo ho v krku a bolela hlava. Modlil se, aby zrovna teď neonemocněl. Obava o zdraví mu ještě víc ubírala na náladě.

„Dá, ale to bychom museli z Prahy odjet hned ráno. Jenže my ztratili spoustu času s tím neobyčejně starostlivým převorem,“ upozornil věcně Diviš. „Vyráželi jsme až dlouho po ranní mši. To bylo první zdržení. A pak, všude leží sníh. Nemůžete jet jako v létě. Myslím, že rychleji se to v tomhle počasí zvládnout nedá.“

„Všechno se dá! Ale teď už je to stejně jedno,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu nerudně. Panoš Ota se významně podíval na Diviše a lehce zavrtěl hlavou na znamení, že lepší bude mlčet. Urostlý velitel to pochopil a přikývl.

„O čem se tam vy dva domlouváte?“ přísně se optal jejich pán, protože se zrovna ohlédl a všiml si jejich výrazů.

„O ničem. Jen nám připadlo, že jste nespokojený,“ začal s nevinným výrazem panoš Ota. Občas si dovoloval různé špičky, zvláště tehdy, pokud chtěl svého pána pobavit nebo povzbudit. Věděl, že někdy kráčí po hodně ostré hraně, ale nemohl si pomoci.

„To snad není tvoje věc,“ odmítl to Oldřich z Chlumu. „A stejně ti nevěřím.“

„Tak dobře, povím vám pravdu. Abychom vám s Divišem dokázali, že umíme jezdit rychle, napadlo nás, že vám uděláme radost. Já hned teď vyrazím do Prahy. Tam se otočím a pojedu zase zpátky. A to celé zvládnu za tři a půl dne.“

„Za tyhle neuctivé řeči bych ti měl poručit, abys to opravdu udělal, milý Oto. Tak dobře, přiznávám, jsem mrzutý. Takže si mě nevšímejte, to přejde.“

„Přesně tak to Ota myslel,“ vyhrkl snaživě Diviš.

Oldřichovi z Chlumu zacukaly koutky úst a vzápětí se hlasitě rozesmál. Pak mávl rukou, což se dalo vykládat různě, a popohnal svého koně. Cítil, že se navzdory chladnému počasí potí a hned jím zase roztřásla zimnice. Chtěl být co nejrychleji pod střechou. Naštěstí kolem byla rovina a do hradu už jen kousek.

Pro případ obrany stál Hradec na výtečném místě, kde se do Nežárky vléval Hamerský potok. Ten kdysi přehradili, to se stalo ještě za časů, kdy Čechy byly pouhým knížectvím. Voda zatopila mělké údolí, a tak vznikla nádrž, které se přezdívalo Vajgar. To jméno nebylo příliš nápadité, neboť šlo o českou zkomoleninu německého Weiher, které neznamenalo nic jiného než prostě rybník. V tomhle kraji žilo vždycky více Němců než Čechů, a proto pocházela většina názvů z němčiny.

U Vajgaru vzniklo kdysi dávno přemyslovské hradiště s proslulým trhem. Rybník tu samozřejmě nebyl proto, aby se v něm chytaly ryby, nýbrž aby město chránil od rakouské strany, odkud obvykle přicházeli nepřátelé. Za časů děda krále Přemysla ovládl kraj kolem Nežárky jistý Jindřich, syn panovníkova oblíbence Vítka z Prčic. Ten postavil na místě hradiště honosné sídlo, kterému dal jméno Nový Hrad. Jenže takových názvů se dala najít v zemi spousta, proto se mu začalo říkat Jindřichův Hradec, aby se to nepletlo. Němci však zůstali u jména Neuhaus.

Vítkovci ve svém Hradci vybudovali jeden z prvních kamenných hradů v širokém okolí. Dominovala mu mohutná věž, které se podle barvy kvádrů říkalo Černá. Dřevěným můstkem byla spojená s nedávno dokončeným palácem. Za věží se nacházela brána, jíž se z Dolního nádvoří vcházelo na Horní. To bylo sice malé a těsné, ale za všech stran chráněné budovami a hradbami. A protože v okolí nebyly žádné kopce, odkud by se dal hrad ostřelovat, bylo tohle nádvoří zcela bezpečné i v případě obléhání.

Přímo před hradem se rozkládalo nevelké prostranství se širokým příkopem vykopaným do kamenné šíje ostrohu. Příkop spojoval Vajgar s Nežárkou a byl zatopený vodou. Přes něj vedl dřevěný most k mohutné vstupní bráně. Byla právě jen ta jedna. Hrad jako by ležel na ostrově, a nebylo zaznamenáno, že by se někdo pokoušel tuhle pevnost dobýt. Pokud do země vtrhli nepřátelé, Hradci se vyhnuli uctivým obloukem.

Před hradem se rozkládalo lidnaté město, jehož opevnění už tak skvělé nebylo. Část tvořily původní hliněné valy s dřevěnou palisádou, ale postupně je nahrazovaly kamenné hradby. Z kamene byly vybudovány i všechny tři městské brány. Čilý stavební ruch vládl rovněž na ulicích. Zvláště kolem rynku mizely nevzhledné sruby a zemnice a nahrazovaly je kamenné domy se širokými mázhauzy a honosně zdobenými vysokými štíty. Bohatství bylo cítit na každém kroku. Oldřich z Hradce dbal na to, aby jeho sídlo potvrzovalo svou výstavností přední místo, které mu mezi mocnými Vítkovci patřilo.

V Pražské bráně se zdrželi jen chvilinku. Strážný okamžitě poznal pláště s černými kříži, nechal si ukázat prsten, který měl u sebe Oldřich z Chlumu, a pak jim uvolnil cestu, aby pokračovali mohutným průjezdem v bráně do města. Listinu ani vidět nechtěl.

Jakmile vjeli do šera pod kamennou klenbou, zadul prudce vítr, ze země zvedl prach a hnal ho do očí. Diviš musel přitáhnout uzdu, protože se jeho kůň začal plašit. Nepříjemný pocit, který Oldřicha z Chlumu od rána pronásledoval, ještě zesílil. Zimomřivě se zahalil do pláště.

Ocitli se na ulici. Byla široká a hned u brány ležela hromada odpadků. U nich stála stará babizna s holí v ruce a prohrabovala se jimi.

„Zatraceně,“ zaklel spíše pro sebe panoš Ota.

„Stalo se něco?“ zeptal se polekaně Diviš.

„Stará babizna. To nosí smůlu,“ vykládal panoš Ota, který se často smával pověrčivosti svého přítele. Bylo zřejmé, že si z něj zase utahuje.

„Chceš za uši?“ rozzlobil se hřmotný velitel. Ale neřekl to příliš jistě. Jindy by se Oldřich z Chlumu alespoň usmál, ale dneska spíše cítil podivnou tíseň. Znovu začalo sněžit. Přes hlavu si přetáhl kápi pláště a popohnal koně.

Do hradu se dostávali obtížněji. Brána byla zavřená, navzdory tomu, že vstup chránilo na způsob předhradí město. Hovorný strážný s nimi mluvil jen z okénka v boční věži. Vystrčil hlavu a ochotně vysvětlil, že tak se to dělá vždycky, pokud pan Oldřich Hradec opustí. Brána je podle tradice vždycky na závoru. Aby tedy sesedli a pokud mají co jíst a pít, aby se občerstvili. Povolení ke vstupu jim může dát pouze urozená paní z Hardeka, jenže ta je momentálně zaneprázdněná a nikdo ji nesmí rušit. Takže to bude asi chvíli trvat. A možná by bylo nejlepší, kdyby zašli do nějakého šenku a tam počkali, večer to snad bude s časem urozené paní lepší.

„Mám list od jejího manžela,“ ozval se panoš Ota dříve, než se stačil jeho pán rozzlobit. „Musím ho okamžitě odevzdat. Je to otázka života a smrti. Pan Oldřich z Hradce mi výslovně poručil, abych list hned předal. Pokud ho ale jeho žena nechce, protože má něco důležitějšího na práci, tak já se vydám zase do Prahy a list panu Oldřichovi vrátím. Proč bych tu měl postávat jako žebrák? Jsem člen řádu, který prolévá krev v boji s nevěřícími, nevidíš kříž na mých zádech? Já se neleknu ani pohana, natož tebe a tvé paní.“

„Tak já to zkusím,“ slíbil vyděšeně strážný a jeho tvář zmizela. Nejprve pečlivě zavřel okenici a podle hluku kamsi odběhl.

Jakmile osaměli, optal se Diviš trochu nedůvěřivě: „Tys dostal nějaký list?“

„Jistě,“ pokyvoval hlavou panoš Ota a pro jistotu o pár kroků ustoupil. „Píše se v něm, že jsi ten nejhodnější, ale současně nejnaivnější voják v Českém království.“

Diviš téměř zrudl hanbou, protože teprve teď mu to došlo. Dokázal se ale ovládnout a přátelsky opáčil, aby nějak zamluvil svou hloupost: „Tvoje jediné štěstí je, milý Oto, že netuším, co znamená naivní. Ale hodný nejsem! Počkej, až mě zase budeš někdy potřebovat!“

„Udělal jsi to skvěle, milý Oto,“ pochválil ho Oldřich z Chlumu. „Doufám jen, že to dokážeš vysvětlit i paní z Hardeka.“

„Pokud to pochopil Diviš, doufám, že ona taky,“ opáčil lehkomyslně Ota.

„To nebylo poctivé,“ napomenul ho ihned jeho pán. „Diviš svou chybu uznal a není důvod dobírat si ho dál. Žertování má pobavit, ale nikoli druhé ponižovat.“

„To nám to pátrání pěkně začíná,“ povzdechl si Ota s pohledem sklopeným k zemi. Teď pro změnu zrudl zase on.

„Nic si z toho nedělej, Oto,“ oslovil ho dobromyslně Diviš, ale neodpustil si mrknout na svého pána. „Hlavně abys paní z Hardeka vysvětlil ten dopis.“

Než mu stačil Ota odpovědět, zaskřípěly panty okenice nad jejich hlavami. Z okna vyhlédl strážný a zubil se. „Máte štěstí, urozená paní je ochotná si ten dopis přečíst. Dejte mi ho.“

„Já jen žertoval. Žádný dopis nemám,“ zavrtěl panoš Ota hlavou. „Takže tu buď sbohem!“

„Stůj,“ ozval se pánovitý ženský hlas. Strážný zmizel a v okénku věže se objevila přísná hubená tvář ženy v počínajícím středním věku. Hlavu měla zavinutou do nádherné brokátové loktuše. „Co se tu děje?“

„Jsem královský prokurátor,“ ujal se slova Oldřich z Chlumu. Rychle se představil a také pověděl, proč sem přijel.

Marie z Hardeka soustředěně poslouchala. Když skončil, zatvářila se trochu popuzeně a chvíli mlčela. Pak přísně vyštěkla: „Bylo zbytečné vážit sem cestu. Nestalo se tu nic tak strašného, aby musel můj manžel žádat o pomoc zrovna tebe. Znám tvé jméno a myslím, že nejsi ten pravý, kdo by se měl vyšetřování ujmout. Ale když už tu jsi, přijmi mé pohostinství.“

Zmizela, ale hned se ozvalo skřípění závory a pak se pootevřela těžká křídla hradní brány.

III. KAPITOLA

Na nádvoří se jich ujal purkrabí. Byl to drobný živý mužík se špičatým nosem a v oděvu, který byl zřejmě ušitý na někoho mnohem většího. Česky hovořil s drsným přízvukem své rodné němčiny. Představil se jako Wencelius. Navzdory trochu komickému vzhledu měl však zjevně autoritu. Nemusel říkat téměř nic, stačil pohled nebo gesto ruky, aby se k nim seběhli hradní služebníci a ujali se svých povinností. Štolba odvedl koně do stáje, dva ramenatí čeledíni uchopili do rukou zavazadla a od čeledníku pospíchal kuchmistr s číší horkého vína, aby mohl purkrabí uctít příchozí podle zvyku přípitkem.

„Příliš hostů tu nemáme,“ vykládal Wencelius, když prošli bránou u Černé věže na Horní nádvoří. „Pro vás tři najdu lůžka v paláci snadno. V pravém křídle bydlí pán s rodinou. V levém jsou jizby pro ty, kteří mají tu čest, že tu mohou přenocovat. V přízemí jsou komnaty pro nejvýznamnější služebníky. Tam spím i já. V prvním patře jsou komnaty urozených hostů. Máte štěstí, urozený pane. Nedávno zemřel bratranec naší paní, dostanete jeho jizbu.“

„Proč zrovna tu?“ ošil se Oldřich z Chlumu.

„Ostatní jsou obsazené.“

„Říkal jsi, že tu skoro žádné hosty nemáte.“

„To nejsou hosté. Všechno jsou příbuzní naší paní. Nebo přátelé našeho pána. Někteří tu vlastně bydlí trvale. Ale paní nechtěla, aby bydleli s nimi v komnatách na druhé straně paláce. Proto jsou v tomto křídle. Vaše pomocníky ubytuji v podstřeší. Jsou tam malé komůrky, ale dám jim dvě u komína, tam budou mít teplo.“

„Není neuvážené, aby měl panoš Ota jizbu sám pro sebe?“ optal se polohlasně Diviš.

„Z jakého důvodu?“ zajímal se hned purkrabí Wencelius. Byl to zjevně muž svědomitý a bez fantazie.

„Ucházíme se o čest stát se členy řádu německých rytířů,“ vysvětloval hned Oldřich z Chlumu, i když o něco hlasitěji než míval ve zvyku, a káravě se na své pomocníky podíval. „Mohl by sis to vykládat špatně, proto tě musím upozornit, že jsme složili slib celibátu. Stejně tak jsme slíbili, že nebudeme planě hovořit a budeme se oddávat výhradně svým povinnostem.“

„Tak, tak,“ pokyvoval hlavou spokojeně purkrabí. „Pokud vím, členové řádu také skládají slib střídmosti. Můj bratranec mezi německé rytíře vstoupil a o všem mi vyprávěl. Drží dva dny půstu týdně.“

„My teprve cestu k dokonalosti hledáme,“ zasáhl s pokorným výrazem ve tváři panoš Ota a sepjal zbožně ruce. Oldřich z Chlumu o něm často prohlašoval, že by se u něj mohli hereckému umění učit všichni komedianti křesťanského světa. „Jsme však bytosti chybující, jako každý křesťan. Někteří z nás mají potíž ovládnout žádost žaludku, někteří žádosti jiné.“

„A jsme tady,“ oznámil spokojeně purkrabí Wencelius, protože po úzkém kamenném schodišti dorazili do prvního patra. Otu zjevně neposlouchal, pro něj byl důležitý jen ten, kdo malou družinu vedl. Řečmi služebnictva se nezabýval. Očima naznačil čeledínovi, aby ty dva odvedl nahoru. Sám doprovodil Oldřicha z Chlumu do jeho jizby. Byla až v nároží paláce, velká a přepychově zařízená. Počkal, až čeledín složí kožený Oldřichův vak na víko truhlice a pak zdvořile podotkl: „Doufám, že tu budete spokojený. Teď mne prosím následujte. Naše paní chce s vámi hovořit.“

„Nemohl bych se nejprve převléknout?“

„Ne! Věci vám do truhlice srovná služebná.“

Oldřich z Chlumu si povzdechl a ještě jednou se rozhlédl po jizbě. Byl tu sice krb, ale netopilo se v něm. Nárožní komnaty byly vždycky chladné.

„Půjdu s tebou. Ale ať tu zatím někdo zatopí.“

„Můj bratranec říkal, že členové řádu spí v chladných celách, neboť tak jim to ukládá jejich regule. Proto se tu netopí, aby vám to bylo příjemné,“ vysvětloval purkrabí Wencelius zdvořile.

„Jak řekl můj panoš Ota, každý z nás má nějakou slabost. Já spím rád v teplé jizbě. Myslím, že mé hříchy jsou ještě celkem přijatelné,“ ušklíbl se Oldřich z Chlumu ironicky. „Nachladil jsem se, mé tělo potřebuje zahřát. Dej zatopit a nech laskavě na mně, jak se mám chovat.“

„Jistě, pane,“ uklonil se purkrabí a vrhl krátký, zvědavý pohled na svého hosta. Byl to sice muž bez fantazie, ale hloupý nebyl. Pokud něčemu rozuměl, byly to dvorské intriky. A příchod těch tří nabízel různá vysvětlení.

Vyšli z jizby, vrátili se ke schodišti, ale nesestoupili dolů na nádvoří, nýbrž pokračovali rovně přes kapli a velkou hodovní síň do křídla, kde byly soukromé komnaty hradního pána. Marie z Hardeka je přijala ve svém fraucimoru. Tady trávila většinu času. Byla to pohodlně zařízená jizba, jejíž stěny kryly zlatem vytkávané brokáty. Stálo tu několik křesel, u okna pulpit a masivní truhlice. V krbu hořela buková polena a vedle byly otevřené dveře do její ložnice.

Marie z Hardeka seděla v křesle u krbu a vyšívala. Spolu s ní tam byly dvě mladé dívky a šily košile. U pulpitu stál ještě jakýsi muž v bílém hábitu a předčítal z knihy životopis svaté Aureliány. Jakmile vstoupili, odložila práci na nízký stolek a kývnutím hlavy naznačila, aby je nechali o samotě. Zatímco purkrabí a muž v hábitu se uklonili a okamžitě zmizeli, obě dívky začaly protestovat, ale nakonec poslechly.

„Jak jsem řekla, pohostinství tu nalezneš, pane Oldřichu,“ začala upjatě, sotva zapadly dveře. Měly složité kování a zdobila je malba znázorňující květy a vinnou révu. „Než se ale začneš věnovat svým povinnostem, v nichž ti samozřejmě nemohu bránit, pokud je to vůle mého vznešeného manžela, chci si pár věcí ujasnit. Na tom záleží, zda ti budu ochotná pomáhat i já.“

„Odpusť, urozená paní, ale to si trochu protiřečí,“ namítl zdvořile Oldřich z Chlumu. Protože ho nevyzvala, aby se posadil, došel ke krbu a opřel se o jeho kamennou římsu. Příjemně hřála. Přitom trpělivě vysvětloval: „Pokud nám nebudeš bránit ve vyšetřování, je celkem logické, že už tím nám budeš pomáhat.“

„Říká se, že jsi studoval logiku. Zřejmě špatně,“ upozornila přísně. Předcházela ji pověst velice vzdělané ženy. Oldřich z Chlumu však v jejím jednání postřehl jakousi zatrpklost. Věděl, jak nebezpečné může být, pokud dá někdo svou učenost do služeb zklamání a nenávisti. Nebo vášní. Nebyl si však jistý, zda je to právě tento případ. V každém případě si však musel dát na tu ženu pozor.

„Co se na mě tak díváš?“ zeptala se zvědavě a poprvé se nepatrně usmála.

„Přemýšlím, zda jsem logiku studoval tak svědomitě, jak si to ona věda zaslouží,“ odpověděl pokorně a i on se nepatrně usmál. Nechtěl, a ani si nemohl udělat z ní nepřítele.

„A k čemu jsi dospěl?“

„Až dosud jsem vystačil s tím, co jsem se naučil. Hledám tedy důvod, proč si myslíš něco jiného. A po pravdě, nenalezl jsem ho.“

„Umíš myšlenky formulovat zdvořile a zajímavě. Byla jsem zvědavá, jaký ve skutečnosti jsi. A jak se bude vysoký královský úředník chovat, pokud mu nenabídnu křeslo, aby se posadil. Vidím, že sis poradil výtečně. Pokud ale chceš, prosím,“ řekla a ukázala na křeslo před sebou, kde před chvílí seděla jedna z oněch mladých dívek, které jí dělaly společnost.