Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ III

1426–1437

Za časů císaře Zikmunda

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2015

© Alena Vondrušková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6988-4

Mé ženě Aleně

Prolog

Pomalu jsem kráčel širokou ulicí od kostela k rynku. Venku jsem byl téměř sám, protože drobně mrholilo a od řeky vanulo sychravé povětří. Lepší počasí se dalo po svatém Martinovi očekávat jen těžko. Většina lidí nemá listopad ráda, ale já ano. Už jako kluk jsem nastavoval tvář přívalům deště a představoval jsem si, že jsem statečný křižácký rytíř na hradbách Akkonu, kterého jen tak něco nerozhází. Teprve později jsem zjistil, že ve Svaté zemi prší jen zřídka. Ale přesto jsem měl listopad rád, protože se blížil advent.

Do svaté Cecílie zbýval už jen týden. Já vím, že advent začíná v neděli před svatým Ondřejem, ale pro nás, členy literátského bratrstva, začínal už na svatou Cecílii. Je totiž patronkou hudebníků a varhaníků. Na její svátek se vždycky sejdeme, zkontrolujeme hudební nástroje a kancionály, řekneme si, co se nám povedlo a co musíme ve svém zpěvu ku chvále boží zlepšit. Společně se pomodlíme za dobré úmysly a pak se odebereme do šenku.

Já piju obvykle střídmě, ale někteří členové našeho kůru to přehánějí. Starého Buška jsem loni musel domů odvézt na trakaři. Bydlíme totiž ve stejné ulici a sousedé si mají pomáhat. Mladý Blahuta, syn lékárníka Hypolita, se namazal tak, že usnul na ulici. Tam ho našlo pár studentů z koleje, a protože to jsou uličníci, odtáhli ho na rynek, přivázali na pranýř a tam ho nechali.

Ani nevíte, jak jsem tu ostudu Blahutovi přál!

V našem literátském bratrstvu je totiž nejhloupější, ale to bych mu nevyčítal. Jenže vadí mi, čím je kdo hloupější, tím ochotněji se ke všemu vyjadřuje. Blahuta není jiný. Nedávno tvrdil, že by se všechny problémy křesťanského světa vyřešily, kdyby na zemi žili jen kališníci. Zeptal jsem se ho, zda by to vyřešilo i neúrodu, která nás loni postihla. Že jsem nemlčel! Vzápětí jsem si musel vyslechnout zasvěcené kázání, že neúroda byla trestem za to, co dělají katolíci.

Ne že bych katolíky miloval, ctím kališnickou víru svých předků. Ale od té doby, co s bratrancem Petrem píšeme kroniku našeho rodu, přiznám se, že jsem k nim o něco smířlivější. Ne proto, že bych jim odpustil bludy, v nichž žijí, ale zdá se mi, že svůj díl viny za to zlé, co se v uplynulém věku stalo, mají obě strany. V tomhle ohledu si nemáme před Bohem co vyčítat.

Hanební nebyli totiž jen katolíci, říkám to nerad, ale občas se hanebně chovali i ti, kteří ctili odkaz Jana Husa. Nahlas bych to však nikdy neřekl. Z literátského bratrstva svaté Kateřiny by mne vyloučili a pastor by mne proklel do třetího kolena. Pravdou není totiž to, co se doopravdy děje, ale co chtějí ti kolem vás slyšet. A kdo má jiný názor, budiž vyvržen! Narazil bych i u svého bratrance. Petr by mne pochopitelně neproklel, ale povýšeně by upozornil, že tak jasnou věc nemusím říkat, to je přece všem zřejmé. A opravil by mě, že větší díl hanebností jsme podle něj spáchali my, kališníci.

Víte, najít spřízněnou duši, pokud chcete o skutcích svých předků nezaujatě diskutovat, téměř nelze. Sousedovi je ochotný vynadat každý, ať už je v právu, nebo není, ale pro stejné prohřešky si neodváží kritizovat kazatele či hejtmany, kteří bojovali za pravou víru. Pokud někdo získá aureolu hrdiny nebo mučedníka, přestává být člověkem z masa a kostí a stává se andělem.

I když je můj bratranec Petr jízlivý, oceňuji, že je jeden z mála, s nímž se mohu o podobné pocity rozdělit. Jen musím vydržet jeho dětinské výpady, jimiž vše okamžitě komentuje. Když mu ale podstata hovoru dojde, je natolik chytrý, že mi dá mnohdy i za pravdu. Ani netušíte, jak něco takového z úst katolíka potěší.

Asi dětinštím. Přitom mi hlava začala šedivět teprve nedávno. Ale tím vás nechci unavovat. Chtěl jsem vlastně říci něco úplně jiného. Kráčím po ulici pomalu, i když mám chuť utíkat. Ne kvůli mrholení, poletují i vlhké vločky sněhu, ale pod pláštěm mám ve voskovaném plátně zabalen svazek pergamenů, které mi dneska přivezl forman z Písku. V tomhle městě u Otavy žil totiž v časech panování krále Václava, toho jména čtvrtého blahé paměti, starý Prokop, jehož jsem potomkem. Já i můj bratranec Petr.

Když jsme dopsali druhou knihu osudů našeho rodu, konstatovali jsme, že se z roku Páně tisícího čtyřstého dvacátého pátého žádné zápisy o našich předcích nedochovaly. Kroniku jsme nechali svázat a zrovna se chystáme začít sepisovat třetí díl. Jenže nedávno mi přítel z časů mých právnických studií vzkázal, že na písecké radnici našel v truhlici s městskými privilegii a účty zápisky, které by mne mohly zajímat. Víte, on je notářem, stejně jako já. Nikdy nebyl svědomitý. Já vím o každé listině na radnici, a kdyby u nás ležely zápisky o jeho předcích, našel bych je hned v prvním roce svého působení v úřadu. On je objevil až po pětadvaceti letech služby. Ale stejně ho mám rád, neumíte si představit, co vše jsme spolu v mládí prožili. Zase odbíhám, promiňte!

Hned jak mi ráno forman balíček odevzdal, nedočkavě jsem rozlomil píseckou pečeť a listiny zběžně pročetl. Je tam spousta zpráv o událostech, o nichž jsem nic netušil. Také pár zmínek právě o onom roce, o němž nevíme s bratrancem vůbec nic. Rozhodl jsem se rychle. Sepíšu stručně osudy našeho rodu právě v roce Páně tisícím čtyřstém dvacátém pátém, kdy se v zemi válčilo jako snad nikdy předtím a ani potom. Nerad to říkám, ale ti, kteří válčili, byli vesměs utrakvisti. Dobývali a drancovali města, hrady, tvrze i osamělé dvorce. A nebyly všechny katolické. Po Žižkově smrti snad kališnické hejtmany pokousal bazilišek, protože mezi sebou zápasili jako hladoví psi o velkou kost. To by bylo něco pro mého katolického bratrance! Rozhodl jsem se, že to sepíšu raději sám. Bude to hezký úvod pro chystaný spis. Ostatně, moc práce mi to nedá, těch zpráv je jen několik a týkají se především členů našeho rodu, kteří se věnovali vojenskému řemeslu.

KAPITOLA 1

Olbrámek až dosud netušil, co je to pláč. Neproléval slzy, ani když zemřela matka Gunhilda. Tehdy byl malý a jediné, s čím se mu vzpomínka na ni spojovala, byl kyselý pach piva, který z ní vždycky cítil. Svého legitimního otce Olbrama nenáviděl, a pokud by se jemu něco stalo, rozhodně by netruchlil. Snad jedinkrát v životě cítil dojetí, to když zemřel jeho opatrovník Mikuláš z Pístného. Toho rád měl a obdivoval ho jako rytíře. S ním se cítil v bezpečí a spokojený. To se stalo před pěti lety. V devatenácti letech vám může připadat, jako by to bylo dávno. Olbrámek neplakal, ani když ho opustila jeho nevlastní sestra Barborka, kterou miloval. Jeho srdce se zatvrdilo.

Slzy měl v očích až teď. To když kráčel za vozem, na němž leželo tělo mrtvého Jana Žižky. Nebyl sám. Na drsných tvářích bojovníků, ošlehaných větrem a sluncem, se zračil smutek. Ale ještě více zoufalství. Jan Žižka byl přísný, někteří příslušníci houfce ještě teď cítili na zádech bolestivé rány bičem, když je nechal potrestat. Navzdory tomu měli svého hejtmana rádi.

Nebyla to sympatie, jakou chová muž k ženě nebo přítel k příteli nad džbánkem piva v šenku, byla to důvěra. Pokud Žižka nařídil, aby postavili vozy k cestě u potoka, nikdo nepochyboval, že to je nejlepší místo. A vždycky zvítězili. Vojáka nepovznášelo nic tolik jako jistota, že zvítězí i příště. Jenže Žižkova mrtvola ležela na voze a všichni se obávali toho, co je teď čeká.

Protože se na hejtmanově noze objevila černá hlíza, báli se někteří, zda neměl mor. Proto se pohřeb odbyl rychle. O to déle se však po pohřbu hovořilo na shromáždění obce. Dokud Žižka žil, jeho podhejtmani se chovali skromně, slepý vojevůdce nesnášel nic tolik jako odpor. Potíže mu raději nedělal ani kněz Ambrož, který kdysi s houfcem věrných dobyl Hradec Králové a založil obec východočeských orebitů.

Jenže teď bylo všechno jinak. Těch, kteří se domnívali, že mohou Jana Žižku nahradit, postávalo ve shromážděných houfech polního vojska hodně. I když přítomní tušili, že nikdo z nich Žižkou nikdy nebude, hovořili, jako by jen oni mohli úspěšně pokračovat v jeho boji. Místo vrchního hejtmana ozbrojených houfců bylo lákavé. Rytíři se předháněli ve slibech. Každý vykládal, co dokáže, pokud vojsko povede právě on. O místo hejtmana usiloval i kněz Ambrož. Zásluhy měl přece nesporné a v jejich boji šlo především o kalich. Kdo jiný by měl nad takovým posláním bdít než kazatel? Na Táboře to přece bylo stejné.

„Truchlím stejně jako vy všichni,“ hřímal Jan Roháč z Dubé. „Proto si už neříkám orebita, ale sirotek, neboť odešel muž, kterého jsem považoval za svého otce.“ Většina přihlížejících bojovníků souhlasně pokyvovala hlavami. Pak několik z nich začalo volat, že i oni se cítí být sirotky.

Sněm se protáhl, ale bojovníci nakonec dospěli k dohodě. Z orebitů se stali sirotci a ten, kdo tenhle nápad přinesl, si zaslouží stát v čele houfců. Tím mužem byl Jan Roháč z Dubé. Slib poslušnosti mu složil i Olbrámek. Nebyl si sice jistý, zda právě tenhle rytíř je tím nejvhodnějším, kdo by se měl povinností vrchního hejtmana ujmout, ale to nebylo v tuto chvíli podstatné. On sám by v čele vojska viděl raději Kuneše z Bělovic, který byl podle jeho názoru mnohem lepší voják. Tvrdý a nesmlouvavý. Přesně takový chtěl být vůči svým nepřátelům i Olbrámek. Nad hrobem Jana Žižky přísahal, že jeho mečem zemřou desítky stoupenců římského papeže. A také těch kališníků, kteří nebudou kráčet správnou cestou, ale budou ve víře kolísat, neboť zrada je zradou, ať jde o přítele či bratra.

Oldřich z Rožmberka nebyl v Krumlově skoro celý rok. Jednal s nejvýznamnějšími šlechtici, jak uklidnit situaci v zemi, snažil se zprostředkovat mír s pražany a ve Vídni navštívil císaře Zikmunda. Mezitím neustále sháněl peníze, protože zděděné dluhy se mu nedařilo splácet. Spíše ještě rostly, neboť celé jmění ho stálo vydržování žoldnéřského vojska, aby chránil svá panství před kališníky z Tábora. Uzavřel s nimi sice příměří, ale šarvátky byly na denním pořádku. On sám k nim příčiny nezavdával, toužil po klidu, ale radikální kazatelé neustále ukazovali rukou ke Krumlovu a do omrzení opakovali, že tam je jejich nepřítel. Většinou to byli preláti, kteří kdysi Rožmberkům sloužili.

K neshodám přispěl ještě fakt, že se na rožmberská panství začaly vracet rodiny, které odtud před několika lety utekly, aby spolu s tábority budovali spravedlivější společnost. Když ale začala táborská obec vesničany nutit, aby platili rentu stejně jako dříve, mnozí vystřízlivěli. Nakonec si spočítali, že u Rožmberka na tom budou lépe, a utíkali k němu. Opuštěných statků bylo na panství pánů pětilisté růže hodně a správci jim je ochotně přenechávali. Více poddaných znamenalo vyšší příjmy. Táborští kazatelé tohle považovali za vrchol hanebnosti a o to hlasitěji uráželi Oldřicha z Rožmberka. Ten však v událostech posledních měsíců přece jen spatřoval jistou naději. Zvláště smrt Jana Žižky ho neobyčejně potěšila.

Hned jak se Oldřich z Rožmberka do Krumlova vrátil, zavolal si stařičkého Mikuláše. Už se rozumělo samo sebou, že ho považuje za svého důvěrníka, a zvykl si radit se s ním o svých plánech. Nový krumlovský hejtman Ctibor z Vlčetína nad tím mávl rukou, neměl čas na dvorské intriky. Jeho povinnosti byly především vojenské. Navíc věděl, že Mikuláš je poslední, kdo by se stavěl proti jeho autoritě.

„Posaď se,“ vyzval velmož starého písaře. I když bylo Oldřichovi z Rožmberka teprve dvaadvacet let, vypadal starší. A tak se i choval. Starosti z uplynulých let, kdy zachraňoval dědictví po svých předcích, se mu vepsaly do tváře. Už dávno ztratil dětský úsměv a jeho oči postrádaly mladickou dychtivost. Byly číhavé a ostražité. Navzdory nízkému věku byl už protřelý rytíř, který po otci zdědil vynikající politickou intuici. Od dětství trochu kulhal, ale jinak to byl hezký mládenec.

Do Krumlova přijel bez manželky. Žil s ní už sedm let. Hned jak dosáhl dospělosti, oženil ho jeho tehdejší poručník Čeněk se svou neteří Kateřinou z Vartemberka. Právě čekala další dítě. Protože se v jižních Čechách objevil mor, nechal rodinu na Zbiroze. Tenhle hrad měl rád stejně jako jeho otec. Kromě jiného proto, že byl daleko od Tábora a jeho hradby byly pevnější než ty krumlovské.

Ani písař Mikuláš nekráčel úplně jistě. Staré zranění nohy se občas ozývalo, zvláště teď v zimě, kdy kolem hradu i v městských ulicích ležel ještě sníh a vzduch byl zatraceně mrazivý. Měl už šedé vlasy i vousy a kolem očí vrásky. Před dvěma lety oslavil šedesátiny. V rodu píseckého Prokopa byl nejstarší. Na hlavu rodu si však nikdy nehrál, protože byl nemanželský. Kvůli tomu se dlouho nestýkal se svým nevlastním bratrem, který se jmenoval Prokop stejně jako jejich otec. Ale to už bylo dávno a bratr odpočíval na píseckém hřbitově. Mikulášovi dalo stáří nejen bílé vlasy, ale také moudrost a zkušenosti. Byl neocenitelným pomocníkem už Oldřichova otce. Sloužil mu nejen jako důvěrný posel a vyjednávač, ale také jako obratný falzifikátor, protože některé nároky pánů pětilisté růže bylo třeba podepřít listinami, o nichž byl Rožmberk přesvědčený, že by existovat měly a jen shodou okolností je nikdo dříve nenapsal.

Mladý Oldřich si zpočátku udržoval od Mikuláše odstup. To bylo ještě v časech, kdy on sám horoval pro reformu církve a stál spolu se svým poručníkem Čeňkem z Vartemberka v táboře obhájců Jana Husa. Díky vlivu své matky Alžběty z Kravař vyčítal Mikulášovi, že není ve víře horlivý. Za vinu mu kladl i to, že Mikulášův syn Vítek začal sloužit katolickým nepřátelům a Mikulášův synovec Jošt opustil rožmberské služby a stal se táborským bojovníkem. Ani za jednu z těch věcí Mikuláš nemohl a nakonec mu bylo odpuštěno. Vítek navíc pány z Házmburka opustil a pokorně se vrátil do Krumlova.

„Co víš o událostech v říši?“ začal bez úvodu mladý Rožmberk, když se písař Mikuláš usadil s tichým povzdechem na široké sedátko ve výklenku u okna. Bylo kryté šedavou vlčí kožešinou a tohle místo si oblíbili všichni hradní páni. Byl odtud nádherný výhled dolů na zákruty řeky a město. Oldřich pokynul panošovi, aby jim nalil víno.

„Sem se mnoho novinek nedostane,“ odpověděl opatrně písař Mikuláš. Věděl toho ve skutečnosti hodně, ale ctil zásadu, že lepší je naslouchat než hovořit.

„Římští kurfiřti uzavřeli loni spolek proti císaři Zikmundovi,“ začal Oldřich z Rožmberka. Ani on nebyl zvyklý plýtvat slovy, ale ve společnosti starého Mikuláše hovořil rád. „Prohlašovali, že jsou odpovědní za stav říše, a především za zahraniční politiku. Hlasitě dávali najevo nespokojenost se smířlivostí, jakou podle nich Zikmund chová k našim kališníkům. Pak za ním vyrazili do Budína. Když ho však pokárali, vybuchl a div se na bavorského vévodu nevrhl. Znáš ho, jak se umí rozvzteklit.“

„To opravdu znám,“ usmál se Mikuláš. „Když jsem s ním jednal kdysi v Kostnici, hodil mi na hlavu číši s vínem. Minul, a to ho tehdy rozzuřilo ještě víc.“

„Křičel, že nemá dost peněz a musí bojovat proti Turkům, aby ochránil nejen své Uhry, ale celý křesťanský svět. Po tomhle teatrálním úvodu se jich zeptal, co je jim milejší – pohani, nebo čeští kališníci. To už se uklidnil a touhle otázkou je vlastně zahnal do kouta, protože na ni se křesťansky odpovědět nedá. Věděl to, a proto ještě licoměrně zdůraznil, že on sám boj s kališníky samozřejmě nevzdá.“

„Kolikrát už něco takového prohlásil! A kolikrát to pak popřel. To je celý Zikmund.“

„Kurfiřti se s tím samozřejmě nespokojili, i oni ho dobře znají. Dokonce naznačovali, že by ho mohli sesadit, stejně jako to udělali jeho staršímu bratru Václavovi. No, padla spousta slov, ale nakonec to dopadlo jako vždycky. Kurfiřti se pak doma pohádali, jak vlastně pokračovat. Saský i braniborský kurfiřt totiž chápou, že není účelné naše kališníky příliš dráždit, vždyť ohrožují právě jejich země. Prosadili vůči našim zemím smířlivější postup a tím uvolnili ruce Zikmundovi. Ten se vzápětí Fridrichovi odvděčil tím, že mu konečně potvrdil Sasko jako dědičné léno.“

„Navíc jeho věčný rival braniborský kurfiřt Fridrich Hohenzollernský utrpěl drtivou porážku od polského krále,“ připomněl stařičký písař a napil se vína. Bylo výtečné.

„Byl jsem u toho, Mikuláši, když mu zprávu do Vídně přinesli. Smál se, plácal se do kolen a vykřikoval, že to ho pobavilo ještě víc než smrt toho slepého lapky. Ale protože umí počítat, ihned mu došlo, že to je ideální situace k obratu v politice. I když mne neustále napomíná, abych se vystříhal spolků s kacíři, hodlá teď něco takového udělat on sám. Ale k tomu potřebuje z naší strany podporu.“

Písař Mikuláš opatrně přikývl. Znal svého pána a i on uměl počítat. Rychle zvažoval, co by mohl podniknout. Představa, že by měl na stará kolena zase cestovat křesťanskou Evropou, se mu příliš nezamlouvala. Jeho obavy vzápětí mladý Rožmberk potvrdil.

„Je nezbytné, abych měl na jeho dvoře svého vyslance. Ale ne nějakého hlupáka, který umí jen nahlas přečíst list, jenž bych císaři případně poslal. Musí tam být někdo, kdo mu může poradit, kdo zná české urozené rody a ví, jak na ně. Jediný, kdo tohle zvládne, jsi ty. A budeš mít ještě jeden úkol. Vlastně celá tvá rodina. Máš příbuzné mezi kališníky. Tvůj syn Vítek se s některými tajně stýká, neprotestuj, vím o tom! Ale to se mi právě teď hodí. Bude v tom pokračovat a bude ti tajně posílat zprávy, co se mezi kališníky říká a chystá. Jaké tam jsou nálady a kdo se s kým nepohodl. Co z toho uznáš za vhodné, povíš císaři Zikmundovi. Co ti mám vykládat, tohle řemeslo ovládáš lépe než já.“

„Jste příliš laskavý k mým nepatrným schopnostem, můj pane. Já ovšem nikdy nechtěl do téhle práce zasvěcovat svého syna. On je jiný. Je čestný a v mnoha ohledech ještě trochu naivní.“

„Taky jsem byl naivní. Ale tohle není doba, v níž by naivní přežili. S tím určitě souhlasíš. Tvůj Vítek má mnoho hříchů a já mu je odpustil. Je teď na tvé rodině projevit mi vděk. A pokud se zachováte jako věrní poddaní, vděk projevím i já.“

Oldřich z Rožmberka upil vína a pak se usmál. Na rtech se mu mihl jeho dávný, skoro ještě dětský výraz. Takový měl jen tehdy, když žertoval. Ovšem pouze s dobrými přáteli.

„Pokud ti slibuji svůj vděk, pak to neříkám jazykem císaře Zikmunda. I já jím hovořím rád, ale tebe si vážím příliš na to, abych mluvil do větru. Víš sám, že mám pokladnice prázdné, peníze ti tedy slibovat nemohu. Ale pokud svůj úkol splníš, jistě se najde něco, oč mne budeš moci požádat, a já tvé přání vyplním. Císař Zikmund svolává sněm svých věrných do Brna. Zítra tam odjedeš! Nemusím ti snad připomínat, že zprávy o tom, co se děje na jeho dvoře, budeš posílat přímo mně! A co nejpodrobnější. A teď mi pověz, co nového je ve městě.“

Olbram se vracel domů ze zasedání písecké městské rady. Z radnice to měl jen pár kroků přes rynek. Dům rodu Prokopů stál hned na nároží. Stmívalo se brzy, do Velikonoc zbýval ještě měsíc. Většina oken byla potemnělá a ve městě vládl klid. Tahle zima byla zlá. Loni se neurodilo a mnoha domácnostem docházely zásoby. Lidé často uléhali s prázdnými žaludky, a to pak bylo lepší jít spát co nejdříve. Většina šenků byla zavřená, pivo ve městě nevařil už vůbec nikdo.

Ani v Olbramově domě nebyla hojnost, ale hladem nikdo netrpěl. Měl dost peněz, aby si na podzim včas opatřil nějaké zásoby, poté co se v jeho dvorci sklidilo málo. Zásoby zajistil i pro svůj železářský hamr nedaleko Nepomuku. Náladu mu zkazilo něco jiného. Na jednání městské rady byl jako obvykle přítomen Mikuláš z Pelhřimova. Kazatelé získali v poslední době velký vliv a mluvili prakticky do všeho. Na Táboře rozhodovali i o vojenských záležitostech, a několikrát se proto ostře střetli s hejtmany polního vojska. Kněží, v jejichž čele stanul Prokop Holý, si nakonec prosadili své. Tohle věděl od bratra Jošta, který sloužil jako podhejtman v houfci Bohuslava ze Švamberka.

V Písku byl až do nedávné doby život klidnější. Olbram si s Mikulášem z Pelhřimova rozuměl a oběma šlo o to, aby obec prosperovala. Ale v poslední době se dostal Mikuláš do sporu s několika táborskými kazateli. On sám platil za duchovní autoritu v celém kraji, a proto si vysloužil přezdívku Biskupec, neboť fakticky zastával povinnosti kališnického biskupa. Ve věcech víry byl nesmlouvavý, jenže mladí táborští kazatelé takoví nebyli. Mnozí nectili autoritu těch, kteří jako první povstali ve jménu kalicha. Někteří z těch mladších dokonce hlásali, že je třeba začít s ostatními stoupenci kalicha vyjednávat a hledat cestu ke smíru, protože lid trpí válkou a hladem.

„Taková hloupost!“ horlil na zasedání písecké rady Mikuláš z Pelhřimova. „Jsme povoláni k tomu, abychom vedli svůj boj až do vítězného konce. Je naší povinností vrátit křesťanskému světu pravdu evangelií. Je naší povinností potřít hanebného římského papeže a jeho stoupence. Není cesta ke smíru s vrahy, zloději, korouhevníky a svatokupci. Proč zemřel náš mistr Jan Hus? Chcete ho snad zradit? Chcete, aby byla jeho oběť zbytečná?“

„Proč se rozčiluješ?“ zasáhl smířlivě Olbram. „Nikdo nechce Jana Husa zradit. Jen si někteří z nás myslí, že bychom měli jednat s našimi bratry v Praze, Hradci Králové a v Žatci. Jsou přece stoupenci kalicha, stejně jako my!“

Následoval výbuch hněvu, během něhož Mikuláš z Pelhřimova Olbramovi vyčetl i to, co nebyla pravda. Byl toho dne zjevně ve špatném rozmaru a výsledkem bylo rozhodnutí písecké městské rady, že neobešle chystaný synod kališnického duchovenstva v Praze. Olbram věděl, že to je hloupost, ale konšelé měli k Mikulášovi z Pelhřimova respekt. Podrobil se i on, neboť se nevyplatilo s kazateli nesouhlasit.

Když Olbram dorazil domů, rodina čekala u stolu. Jeho žena Marie seděla na lavici, měla klidný pohled a jako vždy jí to velice slušelo, i když mu dala už tři děti a nedávno překročila čtyřicítku. Ostatně, Olbramovi do požehnaných padesáti let chyběly jen tři roky. V duchu ho napadla obava, zda se vůbec toho věku dožije. Proslýchalo se, že se v okolí znovu objevil mor.

„Přichystala jsem hrachovou kaši se škvarky,“ řekla Marie, jako by se omlouvala. „Já vím, že je čas půstu, jenže už nemám skoro žádnou mouku. Slušel by se spíše chléb, ale mouku šetřím na Velikonoce. Samotný hrách není k jídlu nejlepší a zelí nám došlo. Tak jsem ho alespoň trochu omastila. Jediné, čeho mám totiž dostatek, je hromada škvarků. Snad nám to Bůh odpustí.“

„Kdyby Bůh chtěl, abychom drželi půst, pak nám dá lepší úrodu obilí a nedovolí, aby se nám narodilo tolik nových selat,“ souhlasil trochu nesoustředěně Olbram. „Mám vás všechny rád.“

„Co se stalo?“ zbystřila Marie. Znala svého muže a všechny starosti prožívala s ním.

Olbram jen mávl rukou, ale hned se ozvala Barborka. Byla z jeho dětí nejstarší, bylo jí už devatenáct. Navzdory tomu, že zrušila zasnoubení s bratrem prácheňského hejtmana, Chval Řepický z Machovic se neurazil. Jednou jí dokonce důvěrně pošeptal, že se ani nediví, protože i on považuje svého bratra za ňoumu. Od něj také věděla o všem, co se kolem radnice děje. Mnohdy dokonce lépe než její otec. Proto začala zasvěceně vysvětlovat, jaké potíže dělají někteří kazatelé, a jejich Biskupec obzvláště.

„Hele, sestro, nech nás v klidu alespoň najíst. Tohle od tebe slyšíme už od rána,“ uťal ji bratr Jan. Nedávno mu bylo třináct, ale i když byl o tři roky mladší než bratr Olbram, byl vyšší a ramenatější. Jeho starší bratr měl duši úředníka, ale Jan byl bojovník. Otec v něm poznával svého nehodného mladšího bratra. Jen s tím rozdílem, že Jošt byl vždycky nevyzpytatelný a často se choval jako utržený z řetězu. Jan byl však klidný, a když s někým zápasil, používal víc rozum než sílu.

Barborka a Jan se hádali skoro pořád. Ale nikdy ve zlém. Spíše se pošťuchovali, protože Barborka nebyla poslušnou měšťanskou dcerkou, která by uctivě seděla v koutě a obdivně sledovala, co dělají ostatní. Měla ráda vzruch, a proto jí byl mladší Jan mnohem bližší než trochu nudný Olbram. Bylo tedy logické, že se okřiknout nenechala.

„Kdybys to pochopil ráno, nemusela bych to tolikrát opakovat,“ odsekla a vyplázla na Jana jazyk.

Olbram pobaveně sledoval své děti a dobrá nálada se mu rychle vrátila. Měl skvělou ženu a děti, které se určitě ve světě neztratí. I kdyby se nedožil padesáti let, což byl všeobecně uznávaný věk stáří, nežil marně. Naplnil smysl své pozemské existence, protože tu zanechal potomky, v nichž bude dále žít Prokopův rod. Pokřižoval se a nad plnou miskou hrachové kaše se začal zbožně modlit. Rodina se k němu ochotně přidala.

KAPITOLA 2

Ještě před příchodem jara zahájilo polní vojsko sirotků tažení, aby pomstilo smrt Jana Žižky. I když zemřel na mor, nikdo nepochyboval, že v tom mají jakýmsi nevysvětlitelným způsobem prsty pražané. Hovořilo se dokonce o otravě. Řady sirotků posílil oddíl Jana Hvězdy z Vícemilic zvaného Bzdinka, který nedávno ovládl Nymburk. Patřil mezi obávané válečníky a byl jeden z mála, jehož si Jan Žižka opravdu vážil.

Bez větších ztrát dobylo polní vojsko několik tvrzí. Přitom si bojovníci užili spoustu zábavy.

Když obsadili Hoříněves, našli v sýpce za truhlicí s obilím ukrytého muže, který se třásl strachem. I když měl na sobě oděv čeledína, vypadal podezřele. Nakonec v něm jeden z členů houfce poznal faráře Sovu.

„Upálíme ho!“ křičeli rozhořčeně bojovníci. Pohodlně se opírali o sudlice a cepy, protože toho dne už měli odpracováno. „Je to papeženec!“

„Utopíme ho!“ navrhovali jiní.

„Ne!“ překřičel všechny Kuneš z Bělovic. „Dobyli jsme už čtvrtou tvrz a náš prak s sebou vozíme úplně zbytečně. Nemuseli jsme z něj vystřelit ani jednou. Nezahálí nějak?“

Na prsou bojovníků se skvěl jako symbol osiření kalich s hostií a pelikánem, který si zobákem rozdírá hruď, aby svým masem nasytil vlastní potomky. Chvíli trvalo, než jim hejtmanův nápad došel. Pak začali nadšeně jásat. Olbrámek si znovu uvědomil, že Kuneš z Bělovic by byl mnohem lepší velitel než Jan Roháč z Dubé. A nebyl sám.

Prak vytáhli na pláň za vesnicí. Půda byla zmrzlá a pokrýval ji slabý poprašek sněhu. Postavili ho vedle remízku se živořícími olšemi. Chvíli se dohadovali, jak moc mají zatížit rameno praku.

„Je tlustý, jako každý prelát,“ radil starý Hejma, který byl za prak odpovědný. „Přidej k závaží ještě dva balvany.“

Pak přitáhli bledého Sovu. Svázali ho do kozelce a položili do koše na konec dlouhého ramene, kam se jindy umísťovalo střelivo. Pojistku, která držela závaží praku, uvolnil hejtman Jan Roháč z Dubé. Rameno se prudce vykývlo a Sova vylétl do vzduchu. Zoufale cosi křičel, ale nebylo mu rozumět. Velkým obloukem přelétl pláň a dopadl na palisádu tvrze. Sirotčí bojovníci začali nadšeně jásat. Trefili se přesně.

Když k palisádě doběhli, byl Sova mrtvý. Z úst mu vytékal slabý pramínek krve. Jeden z bojovníků ho pro jistotu vzal ještě cepem přes hlavu. Ozvalo se prasknutí lebky. Nechali ho ležet na náspu a zamířili do dvorce, aby oslavili vítězství. Ve tvrzi byl dostatek zásob. Po dvou dnech hladovění je konečně čekalo teplé jídlo.

Vysoké Mýto se vzdalo bez boje a za slib deseti povozů s jídlem ho sirotci ušetřili drancování. Dalším cílem byl Diviš Bořek z Miletínka. Ten se uzavřel na hradu v Litomyšli, ale nedokázal odolat jejich prudkému náporu. Se svým houfcem se mu však podařilo probít z obklíčení. Ještě před příchodem Velikonoc obsadili sirotci Rychmburk a Pardubice.

„A teď obsadíme Prahu!“ volal opilý Jan Roháč z Dubé. Jeho druhové s ním nadšeně souhlasili. Pokud někdo zradil kalich, pak to byli pražané, kteří trestali smrtelné hříchy neochotně a odmítali přijmout výklad evangelií tak, jak ho hlásal kněz Ambrož.

Rychlým pochodem se hned ráno vydali k tomu Babylonu, který hyzdil podle jejich představ zemi. Na úmluvy ze Zdic, že kališník nebude bojovat s kališníkem, nikdo nedbal. Žižkovou smrtí přestala smlouva podle všeobecného názoru platit.

Během tří dnů se dokázali z východních Čech se všemi vozy, třemi děly a velkým prakem přesunout před hradby Nového Města pražského. Měli štěstí, mrzlo sice, ale dny byly jasné a ani jednou nesněžilo.

Markéta, nejmladší Prokopova dcera, žila v Praze už čtrnáct let. Vždycky měla slabost pro kazatele, účastnila se bouří proti papežovým odpustkům, hájila Jana Husa a v domě jejího prvního manžela řezníka Vaňka býval častým hostem Jan Žižka. Existoval jediný kališnický kazatel, který si její sympatie nezískal, a to Jan Želivský. Kromě jiného proto, že se jí zmocnil proti její vůli. Nakonec nechal kazatel od Panny Marie Sněžné jejího prvního manžela popravit a samotné Markétě šlo o život.

Zachránil ji vlivný staroměstský konšel Matěj Smolař. Byl to muž středního věku, věcný a ctižádostivý, v záležitostech staroměstské obce neobyčejně zkušený, ale vůči jejím rozmarům shovívavý. Záhy poté, co se podařilo zbavit Jana Želivského života, se s Markétou oženil. Neuměla nikdy sedět nečinně a doma ji to příliš nebavilo. O děti se starala chůva, ale Markéta domácnost ani v nejmenším nezanedbávala. Přitom však stihla navštěvovat chrámy a diskutovat s univerzitními učenci. Markéta byla nesmírně vzdělaná, a když ji nějaká disputace opravdu zaujala, tváře jí hořely vzrušením, a byla ještě krásnější než obvykle. Kališničtí kazatelé, mladí ani ti staří, její společnost nikdy neodmítli.

S Matějem Smolařem si Markéta rozuměla, ale přesto nebyla úplně šťastná. Existovaly totiž dvě věci, které ji trápily. Tou první byl pokles vlivu Starého Města pražského v kališnickém táboře. Tou druhou hádky kazatelů, neboť doba si prý žádala mnohem přísnější pojetí evangelia a trestání smrtelných hříchů. Ani jedna z těch věcí se Markétě nelíbila. Navíc už od Vánoc trápil město nedostatek jídla, zemi postihl hladomor.

„Něco pro tebe mám,“ zastavil Markétu na ulici pekař Zlámal. Měl honosný dům pár kroků od jejího. Markétě bylo nedávno třicet let a Zlámal byl jen o málo starší než ona. Často a rád vyjadřoval obdiv její kráse, ale jen tak, aby se to nedozvěděla jeho manželka nebo sousedé. Dbal na své dobré jméno a její čest. Markétě obdiv každého muže lichotil a Zlámal nebyl marný chlap, proto se nikdy neurazila. Ostatně, šlo jen o hezká slova, Zlámal nikdy nepřekročil rozumné hranice.

„Co máš?“ zeptala se trochu nesoustředěně. Vracela se z fary u Svatého Michala, kterou znovu získal po svém návratu do města Křišťan z Prachatic. Z Prahy ho totiž po smrti Jana Želivského vypověděli radikální kališníci spolu s dalšími učenci. Především univerzitě dávali vinu za smrt svého oblíbeného kazatele. Od té doby nemělo vysoké učení pražské žádné žáky, a i když se nedávno pár mistrů vrátilo, nikdo nepřednášel. Právě o tom se na faře u Svatého Michala hovořilo. Byl tam i Prokop z Plzně a Jan Příbram, s nimiž kdysi bojovala proti odpustkům. Oba ji uklidňovali, že se vše v dobré obrátí, jenže Markéta si všechno příliš brala. Hlavou se jí stále honily nápady, jak tu věc napravit. Ani jeden se však uskutečnit nedal.

„Tady na ulici ne. Pojď, uvidíš,“ lákal ji pekař do svého domu.

Přikývla a následovala ho. Prošli širokým vchodem lemovaným nádherným pískovcovým ostěním skrze mázhauz dozadu, kde byla dílna. Zlámal otevřel dveře a ustoupil, aby mohla vejít. Markéta na okamžik zaváhala. V dílně nikdo nebyl. Ale měla vždycky pro strach uděláno, pohodila hlavou a vstoupila. Zlámal ji následoval a dveře za sebou pečlivě zavřel. Zamířil k peci, u níž leželo několik ošatek pletených ze slámy. Všechny byly zakryté kusy čistého plátna. Zvedl krajní. Pod ním byly srovnány makové buchty a nádherně voněly.

„Ale… to přece nesmíš!“ vyhrkla překvapeně. Buchty milovala. Protože byl ve městě nedostatek mouky, městská rada už před měsícem zakázala pekařům péci sladké zboží, veškerá mouka se měla použít na chleba.

„To kvůli tobě,“ řekl Zlámal. Hlas měl trochu zastřený. Popošel k ní, ošatku jednou rukou zvedl a nabídl buchtu. Druhou rukou ji objal kolem pasu.

Trhla sebou, ale pekař byl silný muž a přitiskl se k ní ještě těsněji.

„Markéto, jsi krásná. Prosím, dovol mi alespoň jednou…“

„Mě si za buchtu nekoupíš!“ zaječela uraženě, ale vymanit se z jeho náruče nedokázala.

„Jsme v domě sami,“ vysvětloval vemlouvavě pekař. „Žena je s mým tovaryšem a učedníky na mši. Ochutnej, prosím! Upekl jsem je jenom pro tebe. A sám!“

Markétě se sbíhaly sliny a chvíli váhala. Navzdory tomu, že byla vdaná, ji tahle situace pobavila. Natáhla ruku, uchopila buchtu a s chutí se do ní zakousla.

„Povedla se ti,“ připustila uznale. Hovořila plnými ústy, ráno měla jen jednu okoralou žitnou placku, zbytek nechala manželovi a dětem.

Zlámal si to vyložil jako souhlas. Odložil ošatku a začal jí vyhrnovat suknici. Markéta si nejprve nacpala do úst zbytek buchty a teprve pak ho začala oběma rukama odstrkovat.

Chvíli spolu zápasili, když k nim dolehl z ulice tlumený křik. Markéta polkla a ostře pekaře upozornila: „Něco se děje!“

„To počká,“ funěl rozčilením. Konečně se mu podařilo Markétě vyhrnout suknici tak vysoko, aby letmo zahlédl to, o čem tak často snil.

„Tak dost!“ řekla chladně a kopla ho do rozkroku. Zavyl bolestí a pustil ji. Markéta sebrala z ošatky ještě jednu buchtu a rozběhla se ke dveřím. Zlámal se vrhl za ní. Byl odhodlaný tu věc dovést do konce. Pečlivě si vše promyslel a věděl, že se podobná příležitost jen stěží ještě někdy naskytne. Spočítal si, pokud dosáhne svého, Markéta bude mlčet, znal ji a věděl, že nebude chtít dělat manželovi ostudu. Popadl ji zezadu kolem pasu ještě dříve, než stačila položit ruku na závoru dveří. Jenže ty se samy rozlétly. V nich stál představený pekařského cechu. Zlámal okamžitě Markétu pustil a ta bleskurychle ukryla buchtu do výstřihu.

„Před hradbami Nového Města rozložili tábor orebité,“ vykládal zadýchaně cechmistr. Vůbec ho nezajímalo, co se v dílně děje. „Obec svolává hotovost. Utíkej na rynek!“ Otočil se a mázhauzem pospíchal zpátky na ulici.

„Děkuju za buchtu, byla vynikající,“ řekla Markéta. „Ale nechme to mezi námi tak, jak to bylo dosud. Možná bych ti to i dovolila, ale pak už bych s tebou nikdy nepromluvila. Pokud se chceš pomilovat a s manželkou tě to nebaví, za Betlémem najdeš několik poběhlic. Za buchtu ti udělají pomyšlení.“ Vytáhla tu, co ukryla ve výstřihu, a podala mu ji.

„Nech si ji, zatraceně!“ zabručel. „A nezdržuj mě, neslyšelas, musím jít bránit hradby.“

„Hodně štěstí,“ přikývla, popošla k němu, stoupla si na špičky a mateřsky ho políbila na tvář. Pak se otočila a pospíchala pryč. Buchtu ukryla a doma ji rozdělila mezi svoje děti. Adlétě bylo jedenáct a dostala větší kus, pětiletý Jeník zbytek.

Překvapit Nové Město pražské se sirotkům nepovedlo. V noci se pod příkrovem tmy připlížili tiše k hradbám, ale obránci byli připravení a jejich žebříky svrhli do příkopu. Jen několika z nich se podařilo dostat na hradby, ale všichni za svou odvahu zaplatili životem.

Ráno sirotci ještě několikrát proti novoměstským hradbám vystřelili z děl a prakem metali kameny a soudky s hořící smůlou. Kolem poledne toho nechali. Zásob jídla měli nejvýše na den, takže delší obléhání nepřipadalo v úvahu. A že by něco našli v okolních vesnicích, to byla předem marná snaha.

„Byla hloupost útočit zrovna na Prahu,“ stěžoval si Olbrámek svým druhům. Vychovali ho jako rytíře a nějakou dobu na Novém Městě pražském žil. Znal jeho hradby a hořce teď žaloval, že by si na nich vylámalo zuby i silnější vojsko než to jejich. O něco později to uznali i hejtmani.

Houfce se sbalily a vyrazily na pochod. Pod Vyšehradem přešly po zamrzlé hladině Vltavu, velkým obloukem obešly Pražský hrad a pokračovaly k Slanému. Tam se měly setkat s oddílem žateckého hejtmana Jakoubka z Vřesovic. Město Slaný patřilo k věrným stoupencům pražanů a proslýchalo se, že v jeho zdech schraňují kupci dostatek obilí a draho ho prodávají po okolí.

Ještě než se začalo smrákat, zavolal si Olbrámka Jan Roháč z Dubé. „Znáš vojenský řád?“ uhodil na něj. Byl mrzutý a svůj vztek se ani nesnažil skrýt.

Olbrámek mlčky pokrčil rameny a zkoumavě ho pozoroval.

„Kdo by se odvážil neposlechnout příkazů svého hejtmana, budiž ztrestán na hrdle,“ citoval Jan Roháč z Dubé. „Zpochybnil jsi můj plán. Vykládal jsi, že útok na novoměstské hradby byl mou chybou. Jak sis mohl něco takového vůbec dovolit?“

Takhle to tedy je, došlo hned Olbrámkovi. Některý z jeho horlivých druhů žaloval, aby se hejtmanovi zalíbil. Měl chuť si odplivnout. V poslední době se někteří boží bojovníci chovali spíše jako katolická chamraď. Jenže on se vzdát nemínil.

„Odpusť, hejtmane, ale já o tobě nehovořil. Ano, prohlásil jsem, že útok byl neuvážený, protože Nové Město pražské a jeho hradby znám. Ale nic jiného. Copak nás mistr Ambrož neučil, že bojovníci boží jsou si rovní a mají právo říkat, co si myslí, pokud to není v rozporu s božími zákony? A já žádný boží zákon neporušil.“

Jan Roháč z Dubé zrudl. Nesnášel odpor a vztek mu pak většinou zatemnil rozum. Cosi vykřikl, ale ještě než stačil zvednout ruku, v níž držel na znamení svého velitelského postavení palcát, zasáhl Kuneš z Bělovic. Stál opodál a spor se zjevným potěšením sledoval. Byl přesvědčený, že velitelem polního vojska měl být on, a ne ten přihlouplý Roháč. Tohle byla příležitost oslabit jeho postavení.

„Ten mládenec má pravdu!“ křikl na něj Kuneš z Bělovic hlasitě. „V obojím. Bratři mají právo říci, co si myslí. A útok na Nové Město pražské byla jen ztráta času.“

Jan Roháč z Dubé se zajíkal hněvem. Všiml si, že ho ostatní zvědavě pozorují. Věděl, že se musí ovládnout, protože pochopil, že většina souhlasí s Kunešem. Musel dělat, jako by se nic nestalo. Palcátem ukázal na konec houfce, kde se kodrcal vůz, jemuž Olbrámek velel. Chladně nařídil: „Vrať se ke svým. Zpytuj svou víru a bojuj, jak se patří!“

Následujícího dne oblehli sirotci Slaný. Odpoledne se k nim přidali ozbrojenci ze Žatce a Loun. Jakoubek z Vřesovic měl uvnitř města dva své muže a ti další noc otevřeli obléhatelům bránu vedle kostela svatého Gottharda. Slaný bylo od počátku revoluce baštou kališnictví, ale stranilo Praze. To sirotci nemínili tolerovat. Žoldnéři, kteří město v pražském žoldu bránili, stejně jako kněží, kteří poslouchali pražské duchovní, a samozřejmě rychtář a konšelé, ti všichni byli ještě během noci nahnáni do masných krámů. Zbylá obec se musela za svítání dostavit, aby byla přítomna trestu. Sám Jan Roháč z Dubé masné krámy podpálil a v nich všichni odpůrci sirotků uhořeli. Slaný vítězové vydrancovali tak, že by v něm hlady zemřela snad i myš. Pak se zpěvem písně Ktož jsú boží bojovníci pokračovali v tažení, během něhož obsadili ještě Mladou Boleslav, hrad Michalovice a zpustošili řadu statků katolické i kališnické šlechty v Pojizeří.

Po tomto úspěchu se sirotci obrátili na západ. Jejich cílem byl vodní hrad Švihov. K obléhání se připojily i táborské houfce Aleše z Žeberka. Záhy se však ukázalo, že úspěchu mohou dosáhnout jen tehdy, pokud bude mít vojsko jednotné velení. Společný postup proti nepřátelům, k nimž nyní táborité i sirotci počítali kromě katolíků také pražany, vyžadoval dohodu. Největší autoritu ze všech hejtmanů si udržoval Jan Hvězda z Vícemilic zvaný Bzdinka, a proto se mu podařilo sjednat dohodu o společném postupu. Vrchním hejtmanem sirotků se stal Kuneš z Bělovic. Janu Roháčovi z Dubé připadla funkce správce východočeských kališnických obcí, což byl titul, který honosněji zněl, než dával ve skutečnosti vliv. Byl hluboce rozladěný.

Kuneš z Bělovic si pamatoval na hádku při tažení do Slaného. Z Olbrámka udělal velitele houfce a od té chvíle mu podléhalo pět vozů a celá stovka bojovníků. Měl právo účastnit se porad velitelů.

KAPITOLA 3

Hanuš se vzdal funkce opata želivského kláštera a své řeholní bratry neopustil v dobrém, stále však zpovzdálí sledoval, co se v klášteře děje. Vždyť tam vyrůstal a svého pěstouna Adama nosil v srdci jako skutečného otce. Proto ho velice zarmoutilo, že řeholníci, sotva se vrátili, museli klášter po porážce katolických rytířů u Želivi znovu opustit, dříve než ho vůbec stačili opravit. Pokud věděl, odešli zpět do Jihlavy. Tam byli v bezpečí, a víc se o ně nezajímal.

I když Hanuš svému ochránci Adamovi kdysi přísahal, že bude pokračovat v jeho dráze řeholníka, svůj slib nakonec porušil. Nebyla to však tak docela jeho vina a s ohledem na okolnosti dospěl k přesvědčení, že lze Ježíši Kristovi sloužit i jinak. Usadil se u Jana z Telče, který víru svých otců nezradil a přísahal věrnost římskému papežovi.

Hanuš se oženil s poddanou želivského kláštera Leškou, a když mu dala syna, logicky ho pojmenoval jako Adama. Leška byla dobrá manželka. Jediné, co Hanušovo svědomí občas trápilo, byl fakt, že se ráda milovala, a to i ve dny, kdy by měli křesťané dodržovat střídmost půstu. Jinak však byla pokorná, zbožná a trpělivá a Hanuš ji miloval.

V Telči se ujal výuky ve škole u Svatého Jakuba jako kantor a regenschori, pracoval rovněž jako hradní písař, a protože si ho Jan z Telče oblíbil, dělával mu občas společnost. Zvláště tehdy, pokud chtěl zvídavý velmož vysvětlit nějaký složitý teologický problém. Telčský farář Tobiáš byl totiž muž starý a poctivý, pro svou víru by bez váhání zemřel, ale nebyl příliš učený. Ochotně proto přenechával složitější povinnosti Adamovi. Za to ho nechal i s Leškou a jejich synem bydlet na faře.

Byla už skoro noc, když pro Hanuše přiběhl zadýchaný telčský komoří. Jmenoval se Jindřich a byl vzdáleně příbuzný s pány z Lestkova. „Pojď se mnou, náš pán tě potřebuje!“ volal už ode dveří.

Hanuš s ním vždycky vycházel dobře. On vlastně vycházel dobře skoro se všemi lidmi ve městě. Byl nevýbojný, uctivý a nikomu nepřekážel. Protože si zrovna lehl, rychle křesadlem zapálil hrubou voskovici, aby o něco nezakopl, a natahoval si nohavice. Přitom se zajímal, co se děje.

„Zase nějací kacíři,“ stěžoval si komoří.

„Táhnou na nás?“ vykřikla polekaně Leška a pokřižovala se. Přitom z ní sklouzla pokrývka a na okamžik odhalila její nahotu. Všimla si, jak zálibně se na ni komoří zadíval, a protože k ní byl její muž zrovna obrácený zády, vyplázla na komořího jazyk.

Ten se tiše zasmál, ale Hanuš to postřehl a ostře se zeptal: „Co je na tom k smíchu?“

„Na tom nic. Zvláště proto, že se žádné kacířské houfce neblíží. Jde o to, že na hrad přivedli pár zajatých kališníků. Je mezi nimi jakási žena, která tvrdí, že tě zná. Náš pán chtěl původně všechny hned utopit, ale nakonec dal na její nářky a nařídil, že si s ní máš nejprve promluvit.“

„Mladá?“ zeptala se ostražitě Leška.

„Ani nevím. Jsou zavření v podzemí a tam je tma,“ vykládal pobaveně komoří. „Má ale pěkný hlas.“

Leška si zhluboka povzdechla. Hanušovi sice věřila, ale život ji naučil. Věděla dobře, jak bezvýznamnou cenu má ženská věrnost. O mužské ani nemluvě. „Vrať se brzy. Počkám na tebe!“ křikla za nimi.

Venku poprchávalo a foukal studený vítr, jako by se ani neblížilo léto. Všichni lidé z toho byli nešťastní, protože osení na poli vzešlo řídké a mezi zelenými ostrůvky temněly prázdné holiny, na nichž nevyrostlo vůbec nic. Leda plevel. Ani letošní úroda nebude dobrá. O to více se obraceli k Bohu s prosbou o přízeň a pomoc.

Hanuš i komoří si přehodili přes hlavy kápě soukenných plášťů a se skloněnými tvářemi pospíchali přes rynek k hradní bráně. Osvětlovala ji lampa zavěšená vpravo od průjezdu. Vrata byla pootevřená a v nich na ně čekal strážný s halapartnou v ruce. Jakmile prošli bránou, vrata s dunivým úderem zabouchl a zajistil masivní závorou.

Jan z Telče na ně čekal v hodovní síni. Seděl u krbu, v němž příjemně praskala silná březová polena. V ruce držel džbánek s vínem a rozprávěl s manželkou, která stála vedle něj a nahřívala si záda. Narodila se v rakouských zemích, její rodiče měli hrad na břehu Dunaje. Byla zvyklá na teplejší počasí a v kacířských Čechách byla nešťastná.

„Vyslechni tu zajatou,“ nařídil Jan z Telče Hanušovi. „Chci být spravedlivý vůči všem. I vůči těm, kteří sešli ze správné cesty. Kacíře bez milosti zhubím, ale pokud někdo zbloudil a chce se napravit, rád jeho duši zachráním. Přiveďte ji.“

Ukázal do prázdného křesla u krbu, kde zřejmě ještě před malou chvílí seděla jeho žena. Sklepník okamžitě podal Hanušovi číši s vínem.

„Škoda že nemám tolik mouky jako vína,“ dodal ještě Jan z Telče. Bylo zřejmé, že není úplně střízlivý. To, co říkal, byla pravda. Aby ušetřil, některé dny se na jeho hradě večeřelo pouze dobré uherské víno. Nikdo si dosud nestěžoval.

Strážní přivedli pohublou ženu ve špinavých šatech. Byly z hrubé režné látky a zasloužily by jistě zašít. Žena měla hlavu pečlivě zavinutou do loktuše, jak to dělávaly stoupenkyně kalicha. Hanuš ji v první chvíli nepoznal, i když mu připadala povědomá. Teprve když promluvila, vzpomněl si. Jmenovala se Eliška a byla jednou z dcer sedláka Jouzy.

Jouza byl jeho rodným dědem, ale pro Hanuše představoval Antikrista, který jeho matku zavrhl a Hanuše nenáviděl. Nenáviděla ho celá Jouzova rodina. I Eliška. Když klášter v Želivi vypálili kališníci a hanebný Jan Želivský ho hledal v Senožatech, právě Eliška toho kališnického tyrana dovedla spolu se svým otcem ke Klimšům, kam se tehdy Hanuš se svým pěstounem Adamem ukryl. Jen řízením boží milosti a díky odvaze jeho dnešní manželky Lešky tomu bastardovi unikli. Ne, tahle doba nebyla nakloněná odpuštění. Už jednou Jouzově rodině odpustil. Skončilo to požárem jejich chalupy a později jeden z nich zavraždil Hanušova milovaného pěstouna Adama.

„Utopte ji!“ rozhodl bez váhání Adam.

„Ani ji nevyslechneš?“ podivil se Jan z Telče.

„Zbytečná ztráta času. Je to hanebná kacířka.“

„Ale Hanuši. Já přece nikdy…,“ začala žena naříkat. Jeden ze strážných ji umlčel pádnou ranou do tváře a pak ji spolu se svým druhem odtáhl ze sálu pryč. Venku už čekal kat.

Léto přineslo jisté uklidnění v kališnickém táboře. Při obléhání Mladé Vožice zemřel Jan Hvězda z Vícemilic zvaný Bzdinka. Jeho nástupcem se v čele táborských houfců stal Bohuslav ze Švamberka. To otevřelo cestu k jednání s pražany, k němuž se po kratším váhání přidali i sirotci. V září byl před pražskými hradbami ve Vršovicích uzavřen mír. Mnozí radikálové s ním nesouhlasili, ale ocitli se v menšině. Většina hejtmanů totiž chápala, že je třeba obrátit zbraně tam, kde by se dalo najít něco k jídlu. Mor sice ustoupil, ale úroda byla špatná. Bylo zřejmé, že přijde hladomor. Zemi čekala těžká zima.

O nové situaci horlivě diskutovali i pražští kazatelé. „K čemu by nám bylo, kdybychom bojovali proti sobě?“ mírnil Jakoubek ze Stříbra horlivější druhy. „Chudý bojuje proti chudému, hladový chce okrást hladového. To není ideál Ježíše Krista! Musíme se obrátit proti těm, kteří žijí z hanebnosti papežovy církve. Útočme na katolické pány. Dejme věřícím kalich i za hranicemi.“

„To ale není správné!“ oponoval mu Jan Příbram. „Nám přece jde o boží pravdu. Pro tu zemřel náš učitel Jan Hus. Ty však hovoříš o žaludku.“

„Pouze bojovník s plným žaludkem může hájit evangelium,“ odmítl to rezolutně Jakoubek ze Stříbra. „Jsi pomýlený, bratře, pokud nedokážeš stát pevně rozkročen na této zemi.“

Hádka se přiostřila a nakonec museli zasáhnout jejich stoupenci, kteří sporu přihlíželi. Oba rozvaděné mistry od sebe odtrhli, protože se na sebe začali sápat. Popadli se za vousy a zlostně se za ně tahali na znamení hanby.

Spory se vedly i v polních vojscích. Na rozdíl od kazatelů však byly věcnější. Otázka zněla, kam vyrazit za kořistí. Byl podzim a to se tradičně konaly výpady do rakouských zemí, kde končilo vinobraní. Rakouské víno kališníkům chutnalo. Jenže zvědové donesli zprávu, že se mezi Gmündem a Waldkirchenem, kudy dříve táborité obvykle útočili, pohybuje několik početných oddílů rakouského vévody Albrechta Habsburského. Bylo zbytečné ztrácet čas bojem s nimi. Bohuslav ze Švamberka rozhodl, že nepřítele obejdou. Se svými muži vyrazil rychlým pochodem přes Vysočinu ke Znojmu. I když houfec procházel územím několika katolických pánů, nikdo se neodvážil ho napadnout. Všichni byli rádi, že táborité jejich panstvím jen prošli, a děkovali za záchranu, když zmizeli.

Jako podhejtman se tažení účastnil i Jošt. Syna Jindřicha nechal doma. Dělávali to tak skoro vždycky. Pokud jeden odjel bojovat, druhý zůstával doma a staral se o malé hospodářství. Byli jedni z mála na rynku, kteří něco takového měli. Pár slepic, dva vepři, kráva a malá zahrádka se zeleninou. Uživili by se i bez toho, jenže tohle hospodářství založila po příchodu na Tábor Joštova zemřelá žena Dorka. Byla to její láska, a ať už s ní byly později potíže jakékoli, oba chápali jako povinnost chránit to, co Dorka vybudovala. Přátelé se oběma mužům někdy posmívali, že bojovník boží pleje plevel a míchá otruby, ale oba to mlčky přecházeli.

Kolem Znojma prošel houfec rychle, aby nikdo nestihl obyvatele na druhé straně hranice varovat. Bohuslav ze Švamberka byl zkušený válečník a věděl, že překvapení hraje v jejich prospěch. Počasí bylo nevyzpytatelné, dva dny pršelo, pak bylo dva dny jasno a slunce pálilo jako v létě, aby se vzápětí zatáhlo a začalo zase pršet. V Dyji bylo proto vody víc než obvykle. Přebrodit řeku trvalo o něco déle, než počítali. Dva vozy zapadly a měli co dělat, aby je dostali na břeh. Ale nakonec se vše povedlo, a ještě než se setmělo, dorazili k hradbám Retzu. Na toto pohraniční městečko bylo téměř vidět z věže znojemského kostela.

Protože se na téhle neklidné hranici válčilo už celá staletí, měl Retz pevné kamenné hradby a na nich čekali obyvatelé se zbraněmi v rukách. O tom, že se kališníci brodí přes Dyji, jim přinesl zvěst jakýsi venkovan, který tam zrovna napájel dobytek. Bylo zbytečné vyjednávat.

Táborský houfec ani nepostavil ležení, protože všichni doufali, že noc stráví pod střechami ve městě. Z vozů vytáhli čtyři pušky a začali ostřelovat hradby. Střelci s kušemi se ukryli za kmeny stromů a rozložité keře a sestřelovali obránce z hradeb. Muži na hradbách byli většinou místní řemeslníci a ve vojenském řemesle se příliš nevyznali. Ve svých řadách měli jen deset žoldnéřů, ostatní odešli s vévodou Albrechtem, aby u Waldkirchenu bránili kališníkům proniknout do země. Bylo zřejmé, že obyvatelé sami město ubránit nedokážou.

První výpad na hradby obránci ještě odrazili. Jošt se sice již skoro dostal přes hradbu, ale zrovna ve chvíli, kdy se chtěl z žebříku přehoupnout na dřevěný ochoz, dostal do hlavy kamenem a sletěl dolů do příkopu. Naštěstí v něm byla spousta bláta a dopadl do měkkého. Ten kámen po něm hodil jakýsi střapatý kluk. Jošt zvedl ruku a zahrozil mu: „Počkej, až se dostaneme dovnitř! Napráskám ti.“

Bohuslav ze Švamberka stál stranou a sledoval dobývání hradeb. Byl nesmírně spokojený, protože věděl, že boj brzy skončí. Hned jak přebrodili Dyji, přestalo pršet a teď svítilo slunce. Měl rád teplo. Už se těšil na burčák. Na okamžik se zasnil. Kdysi bojoval proti kališníkům a u Sudoměře téměř přišel o život. Žižkovi přísahal pomstu, jenže táborité dobyli hrad Švamberk a uvěznili ho. Když mu došlo, že bratr nehodlá pro jeho osvobození podniknout vůbec nic, přijal kalich. Zpočátku se trápil, že zradil víru svého otce, jenže záhy pochopil, že se rozhodl správně. Nebyl přece mizerný prelát, ale rytíř. Bojoval na té straně, která vítězila. Co si mohl bojovník od života přát víc? Teď se dokonce stal hejtmanem celého polního vojska. Vybojuje spoustu bitev a proslaví se.

Protože se zatím podařilo několika kališníkům vylézt na hradbu a další se hrnuli za nimi, křikl na houfec cepníků, které si držel v záloze, aby jim běželi na pomoc. A hned jak to půjde, aby otevřeli bránu. Pak se otočil k rytířům na koních, kteří čekali seřazení za ním.

„Bratři, připravte se,“ řekl a tasil meč. Ale nad hlavu ho zvednout už nedokázal. Od hradeb přilétla zbloudilá šipka, kterou spíše nazdařbůh vystřelil kdosi z kuše. Ucítil ve tváři palčivou bolest, na krk se mu valila krev. Jako by mu někdo v hlavě zažehl oheň. Chtěl něco říci, ale svět se s ním zatočil a vzápětí potemněl. Bohuslav ze Švamberka se pomalu sesunul ze sedla na zem. V téže chvíli se jeho mužům podařilo otevřít bránu a táborité se hrnuli do Retzu.

Boj v ulicích byl krátký. To už se roznesla zpráva, že vrchní hejtman je těžce zraněný. Kdo z místních přišel rozzuřeným kališníkům pod ruku, toho bez milosti zabili. Obránci z hradeb se stáhli do kostela svatého Leonarda. V něm se zabarikádovali, muži, ženy i děti. Všichni klečeli na podlaze a hlasitě prosili Boha o pomoc.

„Co s nimi?“ zeptal se Jošta jeden z podhejtmanů. Protože byl vrchní velitel v bezvědomí, většina bojovníků se teď obracela na Jošta. Byl ze všech nejzkušenější.

Jošt zaváhal. Postavení velitele, byť dočasného, se mu příliš nelíbilo. V životě zabil už tolik hanebných katolíků, že považoval za zbytečné zabíjet bezdůvodně další. I tak měl před Ježíšem Kristem dostatek zásluh. Jenže uměl si představit, co by na jeho slabost řekli na Táboře. Zvláště kněz Prokop Holý.

„Zatlučte vchod prkny a hlídejte je. Nejprve musíme uložit kořist. Pak je upálíme. Ale ne dřív, než budou vozy bezpečně před hradbami, rozumíte, hlavy skopové?“ rozkřikl se.

„Ty jsi co? Hlava pomazaná?“ smál se dobromyslně Michal zvaný Kůžička. Byl také podhejtman a už se těšil, až se napije vína. Hned se rozběhl, aby příkaz splnil.

Těžce zraněného Bohuslava ze Švamberka uložili ve výstavném rychtářově domě na lůžko. Jošt se tam vydal, ale dozvěděl se, že u hejtmana je právě kněz, aby mu dal poslední pomazání. Rána nedožije. Zůstal tedy v mázhauzu s dalšími veliteli a společně se radili, jak provést ústup.

Bohuslav ze Švamberka stále žil a nakonec čekání na jeho smrt spolubojovníky přestalo bavit a dům opustili. Museli se přece také postarat o sebe. Na rynku leželo asi deset zabitých měšťanů, kterým se nepodařilo ukrýt v kostele. Několik dalších viselo na režných oprátkách na hradbách. Jošt zaváhal a pak se vydal k jednomu z nárožních domů. Trochu mu připomínal jeho rodný v Písku.

Dům byl tichý a všude tma. Ve výklenku u dveří ležela hromada smolných loučí. Jednu zapálil a vydal se na obhlídku. Kuchyně byla jako obvykle v přízemí vedle mázhauzu. Oheň v peci už vyhasl, ale v popelu stál hrnec a v něm polévka. Ochutnal, byla ještě vlažná. V ošatce u okna našel pár placek. Vše odnesl na lavici, z police sebral lžíci a dal se do jídla. Ale najednou zaslechl jakési zašustění. Dlouholetý instinkt bojovníka ho varoval. Bleskurychle se skrčil a vklouzl pod stůl. Vzápětí dopadla na místo, kde před chvílí seděl, sekera. Někdo se ukrýval za pecí. Jošt vytáhl dýku a po čtyřech se tiše plížil po podlaze. Když byl u pece, vyskočil a vrhl se do výklenku za komínem. Jak předpokládal, zákeřný útočník tam byl. Jošt ho popadl pod rameny a chtěl mu podříznout krk. Jenže jeho ruka narazila na plná ženská ňadra. Zaváhal a pak mu ruka s dýkou klesla. Dívka se ho pokusila kopnout do holeně, ale Jošt byl urostlý chlap, a i když se kroutila, škrábala a kousala, byla bez šancí.

Jošt už dlouho žádnou ženu neměl. Od Dorčiny smrti se tu a tam s nějakou pomiloval, ale nebylo to příliš často a většinou to ani za tu námahu nestálo. Teď ale ucítil prudké vzrušení. Vždycky byl násilník a bavilo ho ženu pokořit, ne rytířsky svádět. Dívku odtáhl ke stolu, tvrdě ji k němu přirazil a vzal si ji zezadu. Přesně tak to v mládí dělával se svou Dorkou, zvláště když se pohádali a pak se usmiřovali. Dorka bývala divoká, ale ani tahle dívka nevypadala krotce. Přitom si v šeru všiml, že je ještě celkem mladá. Měla široký zadek, víc však neviděl, protože louč zhasla.

Když skončil, sám jí shrnul suknici a donutil ji, aby se posadila na lavici. Křesadlem zapálil louč a uvažoval, co dál. Líbilo se mu to, a proto se mu příčilo ji zabít. Na druhou stranu nemohl dovolit, aby ho nařkla ze znásilnění. V táborském vojsku se podobný hřích přísně trestal. Bývalo tedy nepsaným zvykem, pokud se ho některý z bojovníků v dobytém městě dopustil, vždycky se musel postarat, aby se to nikdo nedozvěděl. A to znamenalo holku zabít, aby nemohla mluvit. Pevněji sevřel dýku. Dívka seděla u stolu se sklopenou hlavou, a pokud mohl v šeru rozeznat, tiše se modlila.

„Co jsi zač?“ zeptal se nerozhodně. Německy mluvil výtečně.

„Říkají mi Margareta,“ opáčila mezi vzlyky. „Prosím, nezabíjej mě. Jsme vyrovnáni. Já po tobě hodila sekeru a ty sis se mnou užil. Nechci zemřít, mám život ráda!“

„To asi každý,“ povzdechl si těžce a posadil se vedle ní. „Pověz mi o sobě víc!“

Margareta byla sestrou manželky místního obchodníka s vínem. Žila tu z milosti a sloužila jako holka pro všechno. Její sestra se i s manželem ukryli v kostele. Ji tu nechali. Rozprávěli spolu dlouho.

Na Táboře žilo mnohem méně žen než mužů, stále to byl spíše vojenský tábor než obvyklé město. Teprve v uplynulém roce se to pomalu měnilo, neboť řemeslníky tu vítali s otevřenou náručí. Platilo to i o ženách. Pokud si bojovník nějakou přivedl jako kořist, nikdo ho kvůli tomu nekáral, jestliže přijala kalich a žila jen s ním. Nevěstky však tvrdě trestali.

Jošt tohle zvážil a nakonec se dohodli, že ho Margareta doprovodí na Tábor a bude se mu starat o domácnost. A také o to, aby jeho mužství nezahálelo, protože jak sama podotkla, byla by to škoda. Ráno přijala kalich.

Rok Páně 1426

Můj bratranec Petr se pohodlně usadil, uvolnil si opasek, protože v poslední době trochu ztloustl, a hned začal přednášet. I když je mým hostem, začíná hovor většinou on. Jednou jsem se ho zeptal, zda mu něco neříká tradice našich předků. První má hovořit hostitel. Udiveně se na mne podíval, pak zavrtěl hlavou a zabručel něco v tom smyslu, že v rodinách utrakvistů to neplatí. Nechtěl jsem se hádat, i když to byla urážka kalicha, ale co můžete chtít od katolíka?

Dneska jsem se na něj však nezlobil. Těšil jsem se, až skončí, protože byl úplně vedle.

„Začínáme psát třetí díl naší kroniky,“ vysvětloval důležitě, jako by na to právě přišel (ve skutečnosti jsme se na tom dohodli už před týdnem). „Čeká nás ovšem nesmírně obtížná práce. Ze zápisků, které máme k dispozici, se o našich předcích v letech po smrti toho vašeho Žižky mnoho nedozvíme.“

Ocenil jsem, že neřekl „lapky Žižky“ nebo něco podobně urážlivého. Bylo zřejmé, že ho práce se mnou přece jen trochu vychovala. I on se začal dívat na dávné události s větším nadhledem. Stejně jako jsem já pochopil, že kališníci nekonali jen dílo boží, pochopil i on, že velký díl na katastrofě země měli též katolíci. Kdykoli se choval vstřícně, odměnil jsem ho. Sáhl jsem pod stůl a vylovil mísu s koláči. Jako by na to čekal, povytáhl významně obočí, ale mluvit nepřestal.

„Víme přesně, co se dělo v jednotlivých táborech. Ve vašich rozhádaných kališnických i v tom, který zůstal věrný legitimnímu českému panovníkovi Zikmundovi.“

Naznačil jsem, že chci mísu s koláči zase ukrýt.

Natáhl ruku a komicky ji uchopil za opačný okraj, jako by se chtěl se mnou přetahovat. Tvrdohlavě přitom hájil svůj názor: „Danieli, on byl přece synem císaře Karla. Protože jeho bratr Václav žádné dítě nezplodil, byl dědicem on, to nemůžeš popřít. Sám přece tvrdíš, že není nic horšího než dívat se na vlastní dějiny zaslepeně a říkat jen to, co se nám hodí nebo líbí.“

Trochu mne těmi slovy zahanbil, protože si pamatoval přesně, čím jsem jindy káral já jeho. Mlčky jsem vrátil mísu na stůl.

Petr si koláč vzal a zakousl se do něj. Vzal jsem si i já, má snacha je vynikající kuchařka a dobře to ví. Můj syn je na ni hrdý, neboť nic nezdobí protestantskou ženu tolik jako pokora hospodyně. Snachy mého bratrance jsou katoličky a podle toho to u nich doma vypadá. Chvíli jsme mlčeli a jedli. Petr se zkoumavě zadíval do mísy, ale ovládl se a vrátil se ke svým poznámkám. Zvedl je a důležitě pokračoval: „Jak jsem řekl, o mnoha hejtmanech a kazatelích víme víc než o našich předcích. Je to škoda! Podle zápisků mého praděda žil Jošt s jakousi Margaretou. Jinde jsem v souvislosti s pražskou Markétou narazil na jméno jakéhosi pekaře. Zlámal se jmenoval a sehrál v jejím životě celkem podstatnou roli. Taky není jasné, proč se Olbrámek stal podhejtmanem, vždyť mu nebylo ani dvacet let. Měli bychom to nějak vysvětlit. Přemýšlel jsem a mám jisté hypotézy. Tady jsem je sepsal.“

Podal mi tři papíry hustě popsané poznámkami. Některá slova byla přeškrtnutá, jiná naopak zvýrazněná červeně. A vše pečlivě srovnané do očíslovaných celků. Petr byl vždycky systematický. Ani jsem ty poznámky nečetl. Odložil jsem je na stůl, otevřel jsem truhlici a vytáhl dvě složené osmerky papíru, které jsem prošil režnou nití. Na ně jsem sepsal vše, co se mi o našich předcích v roce tisícím čtyřstém dvacátém pátém podařilo zjistit. Mlčky jsem mu své pojednání podal.

„Snad jsi taky nepřipravil nějaké hypotézy?“ komentoval to pochybovačně. Věděl, že já jako notář nepodložené hypotézy odmítám. Mým pevným přesvědčením je, že buď se něco stalo a dá se to dokázat, nebo se to nestalo, případně to nelze dokázat, a pak je zbytečné o tom spekulovat. Ovšem tvrdil jsem to vždycky jen jako právník. Jako autor kroniky jsem vůči hypotézám smířlivější, protože – upřímně – copak víme o minulosti tolik, abychom si mohli být do posledního písmena vším jistí? To není právní kauza, ale něco mezi skutečností a legendou. A víte proč? Protože právníka, pokud bude lhát, soud potrestá. Pokud lže kronikář, nic se mu nestane. A ještě se najdou lidé, kteří mu nejen uvěří, ale i zatleskají, pokud se jim jeho překrucování pravdy hodí. O tom jsem však mluvit nechtěl.

Skromně jsem opáčil: „Milý Petře, náhodou jsem nedávno našel jakési poznámky, které nám předtím unikly. To už jsme dali druhý díl naší kroniky svázat. Bylo pozdě něco měnit. Nicméně na některé otázky tady najdeš odpověď. Všechno je to pravda, žádné hypotézy.“

Nejprve mne chtěl napomenout, že jsem se neměl bez jeho dohledu do psaní pouštět. To jsme si kdysi slíbili. Ale zvědavost nakonec zvítězila. Začetl se, a dokonce si zapomněl vzít další koláč.

Za oknem už byla černočerná tma a z ulice k nám dolehl tlumený hlas zvonu, který podle rozhodnutí městské rady nosil ponocný a zvonil na znamení, že se blíží.

Petr dočetl, odložil papíry a uznale mne pochválil, že to není špatné. Překvapilo mne to, jenže vzápětí svou pochvalu upřesnil. Dodal totiž, že jsem se dosavadním psaním kroniky pod jeho dohledem zjevně přece jen něco naučil. Na utrakvistu to podle jeho názoru není špatné, i když třeba ve vyprávění o Hanušovi jasně cítí sklon kališníků pomlouvat nebohé služebníky boží. Ale jinak jsem podle něj odvedl kus dobré práce a dá se na tom stavět.

Než jsem se stačil zeptat, co je špatného na vyprávění o událostech, které se staly v Telči, sebral ze stolu papíry se svými hypotézami a roztrhal je. Bylo to výmluvné, a proto jsem mlčel.

Pak Petr uchopil husí brk a rozmáchlým písmem nadepsal první stranu třetího dílu kroniky rodiny Prokopů. Já zatím z truhlice donesl listiny, opisy městských knih a také dva ohmatané manuskripty s letopisnými poznámkami našich předků. Z police na stěně, kde mám uložené knihy, jsem vytáhl Píseň o vítězství u Domažlic od Vavřince z Březové. Můj bratranec k ní přidal pojednání Bartoška z Drahonic, jehož popis uznávají pro změnu katolíci.

Byla toho úctyhodná hromada a bylo zřejmé, že budeme muset texty pečlivě srovnávat, protože jsme dobře věděli, jak rozdílné pohledy tahle díla obsahují. Právě to nás k naší práci přitahovalo. Hledat pravdu podle vlastního rozumu je totiž mnohem zábavnější než tupě opakovat pravdy jiných.

KAPITOLA 4

Hrad v Roudnici nad Labem patřil od nejstarších časů pražským biskupům a později arcibiskupům. Byl to pevný hrad s mohutnými věžemi, které byly podle vzoru francouzských kastelů přilepené ke zdem paláce. Sem se uchýlil arcibiskup Konrád z Vechty, protože ve svém pražském dvorci u Vltavy se necítil v bezpečí.

Seděl u okna a zimomřivě se choulil do pláště podšitého bobřími kožešinami. Z okna se mu otevíral výhled na zasněženou krajinu a zamrzlou řeku. Byl to pohled uklidňující, ale on ho nevnímal. Byl zoufalý, protože chápal, že situaci nezvládl. V duši snil o tom, že usmíří rozhádané Čechy a v jeho arcidiecézi zavládne klid, jenže ať dělal, co chtěl, bylo to stále horší a horší.

Těžce zvedl ruku, která mu před chvílí klesla do klína. V ní držel pergamen s bulou, k níž byla přivěšená olověná papežova pečeť. Vydal ji Svatý otec v Římě tři dny před svátkem Narození Páně, ale posel mu ji doručil až teď, na Hromnice. Ještě jednou pohledem přelétl text, měl ho rozmlžený slzami. Papež Martin jej zbavoval úřadu pražského arcibiskupa. Mohl si za to sám, když se před čtyřmi lety veřejně přihlásil k programu těch českých kacířů, jemuž říkali čtyři pražské artikuly.

Měl jsem ale na vybranou? naříkal v duchu.

Hned poté, co přijal kalich, ho dal papež do klatby. Ale Konrád z Vechty se ke kurii odvolal, aby získal čas. Poslušnost mu vzápětí vypověděl veškerý církevní klér v zemi. To oni ho svými hanebnostmi dohnali k tomu, aby ustupoval kališníkům. Aby světil jejich kněze. Aby podával svátosti podobojí. Dělal vše, co si přáli univerzitní mistři, ale nakonec ho stejně Jan Želivský z Prahy vyhnal. Za hlavní vinu mu kladl, že v době křížového tažení proti Čechům vložil císaři Zikmundovi na hlavu korunu českých králů.

Měl jsem na vybranou? opakoval si snad posté.

Donutili ho odevzdat většinu pokladů jeho arcidiecéze. Musel zničit nádherné ornáty. Tajně si však dva schoval a někdy, když byl sám a přepadl jej smutek nad tím, jak ho Bůh zkouší, se do ornátu oblékl. Představoval si, že stojí u oltáře v katedrále před zástupy věřících, kteří se usmířili a společně velebí Krista. V takových chvílích hodně pil, aby zahnal žal. Opilý byl i teď.

Ne, neměl hlad a netrpěl zimou jako většina lidu této těžce zkoušené země, a přesto byl beznadějně ztracený a zoufalý. Na rozdíl od svého stáda, on jako jeho pastýř víru ztratil. Pustil listinu, dlaněmi si zakryl tvář a rozplakal se.

Joštův syn Jindřich byl vynikající střelec z kuše a sloužil jako každý mládenec na Táboře ve vojsku. Jeho houfci velel Jaroslav z Bukoviny. Byl to uvážlivý velitel a zkušený rytíř. S Jindřichem byl spokojený, protože po otci zdědil sílu i duši vojáka. Ale na rozdíl od něj často pochyboval o smyslu toho, co dělá. Jeho pochybnosti se netýkaly kalichu, v něj Jindřich bezvýhradně věřil, ale ptal se, proč musí člověk celý svůj život zabíjet.

Bylo toho hodně, čemu nerozuměl. Jeho sestru Dorotku upálili spolu s kacíři, které obvinili z adamitství jen proto, že hledali svou cestu ke Kristově pravdě. Jindřichovým kmotrem byl Jindřich z Rožmberka, po něm dostal své jméno. Tehdy jeho otec Jošt sloužil pánům pětilisté růže a rád na ty časy vzpomínal. Při vyslovení Rožmberkova jména si na Táboře každý s pohrdáním uplivl.

Jako dítě ho matka Dorka brávala na poutě, na kterých se shromažďovali stoupenci Jana Husa. Toho neznal, ale představoval si ho jako nadpozemskou bytost, podobnou Panně Marii. Jenže všechny tyhle jistoty ztratil před třemi lety. Tehdy zabloudil v hlubokých lesích u Chvalšin. Skoro půl roku prožil na ztracené mýtině, která byla světem sama pro sebe. Živil se zemědělstvím, přes den pracoval a v noci se miloval s dívkou, která snad ani neměla křesťanské jméno a říkala si Břízka. Té to prosté hospodářství patřilo. Nechodili do kostela, vůbec netušili, jak by se k lidem ze své mýtiny dostali. Každé ráno se však společně modlili u vysokého dubu, kde byli pohřbeni její rodiče. Čas jako by se tam zastavil a Jindřich už nikdy později necítil v duši takový klid.

Odešel, když na mýtinu zabloudil jiný muž. Nedokázal si představit, že by s Břízkou žili jako manželé oba. Pamatoval si, co říkali o posvátnosti manželského svazku kazatelé na Táboře. Když se vrátil domů, své rozhodnutí si vyčítal. Ale cestu zpátky na vysněnou mýtinu by už najít nedokázal. Připadal si jako poutník v pohádce, kterému se v zemi hojnosti pod nohama prolomila zem a on spadl zpět do bolestného světa.

Po návratu na Tábor často o životě přemýšlel. Nikoli o životě křesťanstva, jak ho nabádali kazatelé, ale o svém. Věřil ve spasení, ale nechápal, proč by měl kvůli tomu ve světě pozemském trpět čtyřicet nebo padesát let. Nevadil mu hlad, byl silný a hned tak se neunavil, netoužil po majetku, ale nechtěl dělat věci, které se mu nelíbily. Záhy poté, co se od Břízky vrátil na Tábor, zemřela jeho matka Dorka. Upila se, ale přesto na ni nevzpomínal ve zlém. Tak trochu ji chápal. Nemohla být na Táboře šťastná. Šťastný nebyl ani on.

Když si otec přivedl z rakouského tažení domů Margaretu, přál mu ji. Byla jiná než většina žen ve městě. Držela se doma, protože hovořit německy na ulici by se jí mohlo vymstít. Naštěstí se česky naučila rychle. Nemluvila sice příliš dobře, ale stačilo to. Nebyla ostatně jediným obyvatelem Tábora, jehož rodným jazykem byla němčina.

Byla výtečná kuchařka a potrpěla si na pořádek. A jak pochopil Jindřich podle tlumených vzdechů, které v noci pravidelně vycházely z otcovy jizby, ráda a dlouho se milovala. Jindřich si jich příliš nevšímal. Bylo mu už skoro osmnáct let a měl svůj život. Sloužil v jiném houfci než otec a stýkal se s jinými lidmi. Mezi otcovými vrstevníky se cítil nesvůj a občas se nudil, když musel poslouchat vzpomínky, jaké to bylo v časech, kdy začínali svůj boj proti hanebné církvi a pánům. Měl raději mladší přátele.

Bylo jaro a zásoby se na Táboře tenčily, ale oni měli své malinké hospodářství. Dlouho se s otcem přeli, než zabili i druhého vepře. To dosud neudělali, jednoho vždycky krmili přes léto na příští zimu. „Někde ukořistím jiného,“ sliboval otec.

Pak musel odjet Jošt na tažení, jemuž velel hejtman Jan Bleh z Těšnice. Několik dní po jeho odjezdu Jindřich zaspal. Předešlého večera s přáteli diskutoval, zda bylo správné smířit se s pražany. Hovořili nad prázdnými džbánky, protože už nebylo z čeho uvařit nové pivo. Hovor se jako obvykle zvrtl v hádku a Jindřich šel spát kolem půlnoci.

Vyskočil z lůžka, rychle si přes hlavu přetáhl košili, potřebovala by už vyprat, a na ni navlékl koženou suknici a kazajku. Připnul si meč a na hlavu natáhl kuklu. Mezi táborskými mladíky to byla móda. Ta jeho byla zelená a měla spodní okraj zdobně prostřihovaný. Vyběhl ze své jizby, sousedila s otcovou, a hnal se po schodech dolů. Ale zastavil ho Margaretin hlas. Objevila se ve dveřích a byla nahá.

„Stalo se něco?“ zeptala se polekaně.

Letmo se ohlédl a ocenil její postavu. Otec si vybral dobře, v tomhle měl vždycky dobrý vkus. Na rozdíl od oblékání, napadlo ho pobaveně. Jošt nosil staromódní šaty. Jen jednou si přinesl novou suknici, kterou kdesi ukořistil. Naprosto se nehodila k jeho kazajce.

„Nic se neděje, jen jsem zaspal!“ opáčil.

„Počkej, dám ti najíst. Přece nebudeš celý den o hladu.“ Otočila se a zmizela. Jindřich se usadil v jizbě u stolu. Měla pravdu. Hejtman ho nejvýše pokárá, ale to byl ochotný vydržet spíš, než aby se mu celý den svíral hladem prázdný žaludek.

Margareta se objevila skoro hned. V ruce nesla misku s jelitem a malý kousek chleba. V ostatních rodinách jedli jen ten chléb. Jindřich si znovu vděčně vzpomněl na svou matku, protože malé hospodářství za domem vybudovala Dorka. Díky němu si teď pochutnával na jelitu.

Protože bylo zřejmé, že Jindřich pospíchá, Margareta si nedělala těžkou hlavu s oblékáním. Přes nahé tělo si přehodila jen plášť, ani si ho pořádně nesvázala u krku. Jindřich jídlo zhltl, poděkoval a běžel po svých.

Když se večer vrátil domů, čekala ho dobrá zeleninová polévka. Margareta voněla po bylinkách, které si nasypala do koupele. To byla další věc, kterou se od táborských žen odlišovala. Úzkostlivě dbala na to, aby byla stejně čistá jako její domácnost. Táborské hospodyně si spíše hleděly duše, protože pečovat o tělo byla marnivost a hřích.

Posadili se ke stolu, jedli a přitom si sdělovali, co celý den dělali. Když dojedli, odnesla Margareta misky a pak se Jindřicha naprosto klidně zeptala, zda se s ní nechce pomilovat.

„Zbláznila ses?“ vyjel na ni ostře.

„Všimla jsem si, jak ses na mě ráno díval,“ vysvětlovala a posadila se zpět ke stolu. „Za to se nemusíš stydět. Doma v Retzu jsem byla k dispozici svému švagrovi, pokud má sestra měla zrovna své ženské potíže a nemohla, ale taky jeho synovi. Já už si zvykla. Každý mužský potřebuje doma dvě věci. Najíst se, a jak to říci…, uspokojit touhu. Pokud to nemá, dělá hlouposti. Jsi pěkný mládenec, byla by škoda, abys dělal hlouposti i ty.“

„Tady jsi ve městě spasených a vyvolených,“ odpověděl větou, kterou sice stále slýchával, ale sám jí nevěřil. Jenže nic lepšího ho nenapadlo.

„Mou patronkou je Maří Magdalena. Ta se rozhodně mužské náruči nevyhýbala. A přesto je vyvolená a došla spasení. Kdepak, v tom to není.“

„Pokud jsi opravdu Margareta, pak je tvou patronkou spíše Markéta,“ upozornil pobaveně Jindřich. V hagiografii se celkem slušně vyznal, protože chodil jako dítě v Choustníku do školy a tam četli do omrzení legendy o mučednících a světcích. „Byla to skotská královna a žila nesmírně cudně.“

Margareta se rozesmála. Chvíli si ho měřila, v očích jí hrály pobavené jiskry a pak upozornila: „Možná cudně žila, ale měla osm dětí. Chlapče, já nejsem hloupá, jak si možná myslíš, a kdysi jsem také chodila do školy. To bylo ještě v lepších časech, když žili mí rodiče. Ale nemíním ztrácet čas teologickými rozpravami. Chceš se pomilovat, nebo mám jít spát?“

„Běž spát,“ řekl.

Pokrčila rameny, vstala a zamířila ke schodům. Nepospíchala a Jindřich si ji celou dobu nenápadně prohlížel. V noci měl těžké sny, v nichž se mu neustále objevovala.

Když ho ráno obsluhovala, byla pečlivě ustrojená. Při odchodu ho cudně políbila na tvář a popřála mu dobrý den.

Jindřich se modlil, aby se otec vrátil z tažení co nejdříve. Nebo aby na nějaké musel odjet se svým houfcem on. Jenže bylo zřejmé, že i na Táboře, v městě vyvolených a spasených, má své nitky ďábel. Po třech dnech požádal Jindřich Margaretu, aby noc strávila s ním. Přikývla a svědomitě splnila to, co podle jejího přesvědčení potřeboval každý muž, aby, jak ona říkala, nedělal hlouposti.

Klárky se hned po porodu v jednom z olomouckých klášterů ujal Vítek a vychovával ji jako svou dceru. Miloval ji a nikdy se jí nepřiznal, že ve skutečnosti jejím otcem není. Dokud žila jeho žena Rozárka, rodina celkem držela pohromadě. Ale po její smrti se Klárka chovala stále vzpurněji. Pravda byla, že na ni Vítek mnoho času neměl, zastával úřad purkrabího na Házmburku a měl plné ruce práce s tím, aby panství ochránil před kališníky. Navíc začal žít se sestrou své manželky, s Kateřinou, což Klárka nesla nesmírně nelibě.

Vítek a Klárka se odcizili a Klárka si nakonec prosadila, aby ji poslali k premonstrátkám do Lužice. Přijala noviciát, neboť ve službě Kristovi spatřovala jedinou cestu, po níž může kráčet. Netušila totiž, že její skutečná matka byla také jeptiška. Jenže zhřešila, a proto Klárka spatřila světlo tohoto truchlivého světa.

Klárce bylo jedenáct let, byla vysoká a štíhlá. V bledé tváři měla ušlechtilé rysy, souměrný nos, úzké rty a velké chytré oči. Byla až nápadně podobná proboštovi olomoucké kapituly. Právě on dohlížel na konvent, v němž kdysi žila její matka. Probošta nedávno usmýkali koňmi kališníci. Klárka nosila hlavu zahalenou do bílé loktuše, kterou si těsně uvazovala pod bradou, aby zakryla tváře i krk. Už brzy měl její noviciát skončit a chystala se složit řeholní slib.

„Tady jsi,“ řekla s ulehčením abatyše Kunigunda. Kolem očí měla jemné vrásky, které jí jindy dávaly laskavý výraz, ale teď vypadala strhaná a unavená. Nespala celou noc, protože se modlila, aby Bůh ochránil jejich zbožnou komunitu. Vesnici, která ležela jen hodinu cesty od kláštera, obsadila včera rota českých kacířů, kteří už týden v okolí drancovali. A stále více se přibližovali k jejich klášteru.

„Ano, matko?“ opáčila poslušně Klárka, sepjala ruce a sklopila tvář k zemi.

„Mám pro tebe práci. Omlouvám se, protože se nehodí pro novicku, ale já jinou možnost nemám. A ty jistě poslechneš! Jsme jeptišky, Kristovy nevěsty, a všechny jsme se zaslíbily našemu Pánu, jenže máme také povinnost sloužit křesťanům. Nemůžeme v téhle době, kdy chtějí kacíři a barbaři zničit řád křesťanského světa, lpět slepě na naší dávné a jistě ctihodné a správné reguli. Musíme dělat všechno, co se jen dá, abychom ochránily pravdu evangelií.“

Klárka se nepatrně zachmuřila. Tenhle mnohomluvný úvod se jí ani trochu nelíbil, protože pochopila, že bude muset opustit bezpečné zdi kláštera. Byla však dívka poslušná a svůj úděl si zvolila dobrovolně. Tiše špitla, že to chápe a splní, co si bude ctihodná matka představená přát.

Kunigunda to přijala mlčky. V klášteře se nikdy žádná ze sester neodvážila vzepřít jejím příkazům. Abatyše byla žena, která neochvějně věřila ve své poslání, byla laskavá a své sestry milovala. Pokud však nabyla pocit, že chce některá její zbožný úkol hatit, tvrdě dotyčnou potrestala.

„Má milovaná sestro,“ pokračovala abatyše a mateřsky objala Klárku kolem ramen, „obrátil se na mne opat Seipel. To jméno jistě znáš, je představeným všech premonstrátů tady v Lužici. Jeden z klášterů našeho řádu leží nedaleko odtud a v jeho zdech se nachází rozlehlý špitál. Dříve sloužil jen poutníkům, jenže teď tam musí přijímat všechny, které ti hanební kacíři zranili. Potíž je v tom, že kacíři většinou pobijí muže a do špitálu přicházejí jen zraněné ženy. Naši bratři premonstráti s tím mají nesmírné starosti. Mají mezi sebou skvělého lékaře, jenže regule mu zakazuje dotýkat se ženských těl, zvláště na některých místech, jestli mi rozumíš?“

Přikývla a srdce se jí sevřelo strachem. Tak o tohle jde!

„Ty ses ranhojičství věnovala,“ pokračovala abatyše. Byla to pravda, Klárka měla jako novicka za úkol pečovat o zahrádku s léčivými bylinami. Klášterní apatykářka ji naučila, jak se míchají různé masti a lektvary. To Klárku bavilo. Naučila se i obvazovat rány. Byla horlivá a o vše se zajímala. Teď se ukázalo, že jí to bude na škodu.

Po obědě v doprovodu dvou premonstrátů a několika ozbrojenců mateřský klášter opustila. Ven před jeho zdi nevyšla, ani nepamatovala. Vkročila do světa, z něhož před třemi lety utekla. Oba premonstráti se k ní chovali velice pozorně a jedním hlasem děkovali, že tenhle obtížný úkol přijala.

Premonstrátský klášter mužské větve řádu ležel před hradbami města Zhořelce. Kolem stály dvorce a kromě klášterní hradby s podsebitím bylo předměstí obehnáno roubenou palisádou s příkopem. Zhořelec stál v čele ligy lužických měst, která opověděla nepřátelství českým kacířům.

„Tady budeš v bezpečí,“ vítal Klárku opat Seipel. Byl to pomenší otylý muž, jehož láskou byli motýli a brouci. Tvrdilo se, že o nich dokonce sepisuje jakési pojednání. V jeho klášteře se dbalo na učenost. Učený byl i bratr Tobias, který v mládí studoval v Paříži a dosáhl gradu doktora lékařských věd. Na rozdíl od opata byl vytáhlý a kostnatý.

Nejprve nechal Klárku ovázat zraněnou ruku jedné venkovance. Sledoval každý její pohyb. Pak se optal na několik mastí, které se zhotovovaly z bylin. S jejími odpověďmi se zdál být spokojený. Požehnal jí a řekl: „Pokud se budeš snažit, třeba se tu něco naučíš.“ Hovořil stejným způsobem, jakým s ní kdysi jednal otec Vítek. Zarazila se a zpytovala svědomí, proč si vzpomněla zrovna na něj. Jen zřídka se jí vybavilo jeho jméno nebo tvář. Pro ni už neexistoval.

Na okamžik zaváhala, jak má Tobiasovi odpovědět. Tady se nemusela chovat jako pokorná novicka. Možná by jí to dokonce mohlo být ke škodě. Otec ji nezajímal, ale na to, jak se žilo v paláci na Házmburku, si občas vzpomněla. Prosadit se mezi muži lze jen tehdy, pokud si nenechá nic líbit. Nasadila pobavený výraz a zeptala se: „To měla být pochvala?“

Tobias se zarazil. Byl starý a za dlouhá léta řeholního života se skoro zapomněl smát. Chvíli o její otázce přemýšlel. To, co jí řekl, byla pravda. Práce ve špitálu vyžadovala odpovědnost, nebyla to zábava. Musel přece zjistit, zda mu bude tahle hubená holka vůbec k něčemu užitečná. Její otázka logicky neměla žádný smysl, přesto ho zaujala. Proti své vůli se jeho rty nepatrně roztáhly a laskavě odpověděl: „Na řeholnici vedeš divné řeči. Spolu se svými bratry sloužíme Kristovi skromně, neboť ctíme jeho velikost. Ale pokud chceš má slova upřesnit, pak ano, byla to jistá forma pochvaly. Vytrvej!“

Klárka se po dlouhé době cítila spokojená. Vlastně spokojená byla i v klášteře mezi premonstrátkami, ale tohle bylo něco jiného. Tam v klášteře cítila spokojenost, která duši uklidňovala, ale tahle ji vzrušovala, povzbuzovala, aby byla ještě lepší. Tiše si začala broukat píseň k poctě Panny Marie.

Původně ošetřovala jen nemocné ženy. Ale po třech dnech přijely tři povozy, na nichž byli naskládáni ranění muži jako pytle, když se vezou do mlýna. Většina z nich byli městští ozbrojenci, kteří se střetli s houfcem kališníků.

„Pospěš si, musíš mi pomoci!“ křikl na ni Tobias, když mířil ke špitálu. „Sám tohle nezvládnu.“

Klárka zaváhala. V životě se nedotýkala mužského těla, pokud nepočítala otcova objetí, ale ani ta neměla ráda. Váhavě se vydala přes klášterní nádvoří za ním. Špitál měl hrázděné patro a vysokou špičatou střechu. Kolem ní utíkali dva řeholníci s nosítky pro dalšího raněného.

Vešla do zšeřelého klenutého sálu. Po obou stranách byla vysoká okna s lomenými oblouky a kmennými kružbami. Jimi padalo dovnitř tlumené světlo, bylo zataženo, po nebi pluly šedavé mraky, blížila se bouřka. Dusno a horko bylo i venku, natož uvnitř. Ve vzduchu visel pach nemytých mužských těl, zaschlé krve a zvratků. Zatočila se jí hlava, že se musela rukou opřít o zeď.

„Ovaž tamhle toho zrzavého mládence!“ křikl na ni Tobias.

Klárka sebrala veškerou sílu a zamířila k širokému lůžku, na němž leželo vedle sebe asi pět mužů. Ten krajní, zrzavý, měl useknuté dva prsty na levé ruce, pochroumané rameno a bodnou ránu ve stehně. Pokřižovala se, pak uchopila z dřevěného vědra pruh čistě vypraného plátna a dala se do práce. Na rukách to šlo, ale zbývala ještě rána na noze. Musela by mu stáhnout nohavice.

„Otče Tobiasi,“ obrátila se na lékaře, „to zranění má…, je tam jeho mužství…“

Tobias měl na sobě bílý řeholní hábit premonstrátského řádu, na který si rychle přivázal zástěru z hrubého plátna. Navzdory tomu měl na hábitu spoustu rudých skvrn. Krví měl potřísněnou i tvář. „Hned ho ošetři, nebo ti napráskám!“ křikl na ni nerudně a přestal si jí všímat.

Zrzavý mládenec znovu omdlel. Klárka se nadechla, jako by se měla ponořit hluboko pod hladinu, pak odvrátila hlavu a pokusila se mu nohavice stáhnout. Ale místo toho se dotkla přesně onoho místa, jehož se tak děsila. Skoro vyjekla úlekem. Nakonec se ale dokázala uklidnit a rychle svou práci zvládla. Sotva skončila, musela jít ovázat zjizveného vousáče, který smrděl rybinou a kyselým potem. Pak ovazovala dva mládence, kteří na tom nebyli tak zle, a jeden ji štípl do zadnice. Neměla už ani sílu ho pokárat.

Do cely, kterou jí vyhradili v budově převorství, se dopotácela až za tmy zcela vyčerpaná. Ve vědru si donesla od studny vodu a dlouho se myla. Ale zápach mužských těl ze sebe odstranit nedokázala. V slzách se zhroutila na lůžko a přísahala, že se hned zítra vrátí domů k sestrám.

Protože byla v klášteře jedinou ženou, jedla vždycky sama, ve své jizbě. Řeholníci stolovali společně v refektáři a odtud pak odcházeli přes ambit na bohoslužbu. Ona na mši chodívala hlavním vchodem ze dvora. Počkala si na opata u oltáře.

„Chci se vrátit!“ oznámila nesmlouvavě. Byla odhodlaná se bránit, pokud by ji začal přemlouvat. Připravila si řadu argumentů, které byly z hlediska regulí jejich řádu nezpochybnitelné.

Opat Seipel se na ni trochu rozpačitě usmál a pak se obrátil na Tobiase, který stál dva kroky za ním. „Říkal jsi, že si naše sestra vedla výtečně.“ V jeho hlase však Klárka postřehla tón, jemuž nerozuměla.

Tobias k nim popošel, podíval se na ni a pak klidným hlasem potvrdil: „Nebylo to špatné. Pokud se bude snažit, třeba se tu i něco naučí.“ Jeho oči se usmívaly. Za těch pár dní, co spolu pracovali, si ho celkem oblíbila. Jenže ona se nemínila nechat odbýt. Žádná sladká slova ji neobalamutí.

„Na tom trvám! Jsem nevěsta Kristova a nebudu se dotýkat mužů. Brzy budu skládat svůj řeholní slib.“

Opat si truchlivě povzdechl a očima se domlouval s Tobiasem. Ten nepatrně přikývl. Seipel se obrátil ke Klárce a otcovsky začal vysvětlovat: „Máš jistě pravdu, drahé děvče. Ale nemáš se kam vrátit. Předevčírem totiž ti čeští zplozenci pekel tvůj klášter přepadli. Vydrancovali ho a spálili.“

„A sestry?“

„Sestru abatyši a většinu řeholnic pobili. Nechtěj znát podrobnosti. Už jsou ale všechny v nebi, protože podstoupily mučednickou smrt. Jiný ženský klášter náš řád tady v Lužici nemá. Mohu ti nabídnout přístřeší a dělám to opravdu rád. Pokud chceš, můžeš zatím přijmout slib terciářky. Ale řeholní slib tu složit nemůžeš, to snad chápeš. Můžeš ovšem také odejít do kláštera jiné řehole.“

„Pokud tě však smím požádat, zůstaň,“ zasáhl Tobias. „Měl jsem už několik pomocníků. Ale ze všech jsi ty ta nejméně nešikovná. Nenabízím pohodlí ani vznešený klid pro meditaci, ale věř mi, tahle práce je Bohu stejně milá, jako když budeš celý den klečet před oltářem. Ten zrzavý mládenec, kterého jsi ošetřovala jako prvního, na tom není dobře. Možná umře. Už se po tobě ptal. Možná bys mu mohla poskytnout útěchu, než svět pozemský opustí.“

Klárka cítila v očích slzy. Neuměla se rozhodnout, zda kvůli zavražděným sestrám, nebo kvůli nespravedlnosti, která ji připravila o její sen. Pak ucítila, že ji Tobias uchopil za ruku. Měl ji vláčnou, teplou, ale silnou. Skoro se zachvěla.

Klárka v klášteře před zhořeleckými hradbami zůstala. Onen zrzavý mládenec nakonec nad zraněním zvítězil. Když odcházel, požehnal Klárce a slíbil, že se za ni bude celý život modlit, protože mu zachránila život.

Tu noc ve své cele plakala. V poslední době plakávala často, jenže tentokrát to poprvé nebylo ze žalu.

KAPITOLA 5

Ve velkém městě, jako byla Praha, měla hospodyně vždycky starostí nad hlavu. Zvláště tehdy, pokud byl manžel zámožný soukeník a musel se starat o své obchody, i když kvůli domácí válce nešlo řemeslo tak dobře jako dříve. Jenže to nebylo všechno. Markétin manžel Matěj Smolař byl navíc staroměstský konšel a pokladník soukenického cechu. A to znamenalo, že se Markéta musela čas od času zúčastnit po jeho boku obecního shromáždění nebo cechovní slavnosti. Vždycky musela být oblečená skromně a rozdávat úsměvy na všechny strany. Povolenými náměty hovoru pak byla kuchyně, úklid a výchova dětí.

Nic Markétu nenudilo víc než tahle tři témata. Tak ráda by rozebírala záležitosti obce, o kterých diskutovala s univerzitními mistry. Scházela se s nimi pravidelně jednou za měsíc v šenku U Panny a meče. Tam se před dvaceti lety oni jako studenti tajně přeli se svými mistry o reformu církve. Někdy mezi ně zavítal i Jan Hus. Do šenku chodíval také její bratranec Vítek, který sem později přivedl Markétina prvního manžela. Díky tomu se mezi příslušníky univerzity dostala i ona. Právě v tomhle šenku plánovali bouře proti odpustkům.

Studenti časem stárli a stali se z nich mistři, kazatelé předních pražských chrámů. Ani Markéta nebyla už dívenka. Vzpomínali na časy, kdy jejich zápas podporoval téměř veškerý pražský lid, protože s jejich úsilím spojoval naděje na lepší život. To už bylo dávno. Dnes lidé poslouchali raději radikální kazatele, kteří neměli univerzitní vzdělání, a proto si nedělali těžkou hlavu s tím, co říkají.

„Teolog musí dávat lidem naději, ale ne naději planou. Být kazatel znamená velkou odpovědnost,“ vykládal stařičký Jakoubek ze Stříbra. Do šenku U Panny a meče zavítal někdy i on. Byl první, kdo začal v Praze podávat věřícím kalich. Jenže kdo to dneska věděl? Lidé rychle zapomínali.

Bylo toho hodně, o čem by Markéta ráda mluvila s jinými ženami, jenže věděla, že by se na ni dívaly s opovržením. Dobrá kališnická žena je pokorná hospodyně, nikoli potrhlá ženština, která běhá po šencích a diskutuje o věcech, jež příslušejí mužům. Přesně tohle jí kdysi vytkla cechmistrova manželka. To bylo ještě za života jejího prvního manžela Vaňka a stalo se to v cechu novoměstských řezníků. Ale staroměstští soukeníci nebyli o mnoho chytřejší.

Pečlivě si kolem hlavy ovazovala bělostnou loktuši, protože za chvíli ji podobná zábava čekala. Konalo se výroční zasedání konšelů na radnici. Podle tradice bývaly přítomny i manželky členů městské rady. Sedávaly stranou na lavici u stěny a celou dobu měly pokorně sledovat, jak moudře si jejich manželé vedou.

Kdysi, za časů Jana Želivského, mohly ženy do jednání zasahovat. Ovšem jen za předpokladu, že podpořily názor kazatele od Panny Marie Sněžné. Trpce si uvědomila, že dnes jsou na tom možná ještě hůře než za časů toho samozvaného tyrana.

Rukou přejela po hnědých soukenných šatech, které si před chvílí oblékla. Byly z dobré látky, ale střižené stejně nudně jako společnost, která ji čekala. Markéta vlastnila lepší šaty, šité podle burgundské módy, ale ty směla nosit jen doma.

Měla chuť pro tento večer onemocnět. Jenže věděla, že by tím svému manželovi přidělala zbytečné starosti, a stejně by asi její lež prohlédl. Oklamat Matěje Smolaře se jí dařilo opravdu jen zřídka. Uměl v ní číst jako v žaltáři. Povzdechla si a utáhla uzel na loktuši pod bradou.

Její manžel se objevil na poslední chvíli, celý zadýchaný. Měl širokou poctivou tvář a oči, které nikoho nenechávaly na pochybách o jeho počestných úmyslech. Bůh mu dal zjev, který stál za jeho úspěchem v obchodu se suknem, a koneckonců i na radnici. Přečkal už několik převratů a uchoval si hlavu na krku i v časech, kdy o ni jiní konšelé přišli. Políbil ji a pak s lehkým pobavením řekl: „Určitě už jsi doufala, že to nestihnu a budeš moci zůstat doma.“

K čertu, pomyslela si, jak to mohl uhodnout?

„Teď si říkáš, jak jsem to mohl uhodnout,“ pokračoval Matěj Smolař vesele. Pak ji láskyplně pohladil po tváři a vysvětlil, že pokaždé, když si hryže ret, tak se jí nechce něco udělat. „Jenže právě proto tě mám rád. Jsi tvrdohlavá jako mezek. Život s tebou mě baví. Půjdeme?“

Přikývla. Kráčela krok za ním, jak se slušelo. K honosně vyzdobené Staroměstské radnici dorazili poslední. Celá městská rada i s manželkami už na ně čekala ve velkém jednacím sále. Tohle si Markéta užívala. Kráčela pomalu jejich středem s hrdě vztyčenou hlavou jako královna a milostivě ostatní zdravila.

„Jsi pořád krásnější a krásnější. Jak jen to děláš, Markéto?“ uvítal ji konšel Václav Hedvika. Byl jejich dlouholetým rodinným přítelem a byl už skoro rok vdovec. Proto si mohl dovolit lichotit jí na veřejnosti. Dělával to rád, zvláště před ženami ostatních konšelů. Ty při příchodu neuvítal nikdo.

Markéta se posadila na kraj lavice, kde pro ni zbylo jediné volné místo. Bylo ze všech nejhorší, protože odtud bylo na dlouhý stůl městské rady špatně vidět, a ještě tu protahoval průvan z postranních dveří. To, jak ji Václav Hedvika pozdravil, ji potěšilo. Ale současně postřehla v jeho hlase napětí. Pochopila, že dnešní jednání možná nebude tak nudné, jak se obávala.

Purkmistr formálně sezení zahájil, konšelé se společně pomodlili a pak se probíraly obvyklé obecní záležitosti. Markéta přestala poslouchat. Jenže najednou se od vchodu ozval hluk a do sálu vstoupil urostlý rytíř, který měl na sobě zbroj a přes ni přehozený plátěný fafrnoch s rudě vymalovaným kalichem na hrudi. Toho muže neznala, ale radniční sluha ho hlasitě představil: „Jakoubek z Vřesovic, hejtman spolku měst Žatce a Loun.“

Purkmistr ho jménem Starého Města pražského pozdravil a současně se omlouval, že tu jsou i manželky konšelů. Vysvětloval: „Je to tradice, a když jsi, bratře v Kristu, v poledne požádal o slyšení v naléhavé věci, už jsme to změnit nedokázali. Mají odejít?“

Několik žen spokojeně poposedlo. Nudily se stejně jako Markéta a bylo zřejmé, že se těší domů. Ale Markétu tahle chuť zrovna přešla. Už jeho samotný vstup vypadal zajímavě.

„Ať zůstanou,“ opáčil Jakoubek z Vřesovic. „To, o čem s vámi chci hovořit, páni konšelé, se týká celé pražské obce. Jak jistě víte, už třetím rokem drží spojenec hanebného Zikmunda saský kurfiřt Fridrich, jemuž se říká Bojovný, město Ústí. Leží pod Střekovem na Labi a je to brána do Saska. Kdysi tudy proudil živý obchod, proto je to město tak důležité. Tenhle Fridrich však drží i Most a Duchcov, a nadto ještě pár hradů. Nejenže je náš nepřítel, ale doslechl jsem se, že se pokouší celou tuhle krajinu vyvázat ze svazku s Českou korunou a připojit ji k Sasku. To přece nemůžeme dopustit! Chci, aby na něj udeřily spojené síly všech kališníků!“

O téhle věci Markéta něco málo věděla. V šenku U Panny a meče se o tom dvakrát hovořilo. Právě s požadavkem získat to území dědičně odjel saský kurfiřt Fridrich na říšský sněm do Norimberku. Jan Rokycana navíc od jednoho svého přítele zjistil, že na říšský sněm míří i papežský legát Giordano Orsini, aby burcoval k nové křížové výpravě proti českým kacířům.

„Máš jistě pravdu,“ pokýval chápavě hlavou purkmistr. Nedávno se jím stal Jan Bradatý, horlivý přívrženec Zikmunda Korybutoviče. Litevský kníže se po několika neúspěších do Prahy vrátil a znovu se snažil budovat jednotu kališnického panstva a měst. Samozřejmě pod svým vedením. Protože se proti němu ostře stavěl už Jan Žižka, nebyly jeho plány reálné ani v době čáslavského sněmu, natož teď. Zvláště sirotkům nebyl vůbec po chuti. „Jenže komu prospějeme, pokud pražské síly vyženou saského kurfiřta z Ústí?“ pokračoval purkmistr. „Především tobě, bratře Jakoubku. Pokud někoho Sasové ohrožují, pak tvá města. Ale mluvme o jiných věcech. Říkáš, že máme jednat společně. Pak bychom ovšem museli být spojenci. Jak mi vysvětlíš, že tvůj houfec nedávno drancoval poblíž Mělníka, který je členem našeho svazu? A to nemluvím o tom, že Žatec býval rovněž naším spojencem, a nyní ho ovládáš ty.“

Markéta zachytila mrzutý pohled svého manžela, který vrhl směrem k Hedvikovi. Na zasedání městské rady se vždycky podporovali. Pochopila, že ti dva považují návrh hejtmana žatecko-lounského svazu za dobrý. I podle ní byl logický a moudrý.

Jakoubek z Vřesovic nebyl jen výtečný bojovník, byl i dobrý vyjednávač. To bylo hned zřejmé, protože nevybuchl, jak by to udělala většina táborských hejtmanů. Počkal, až purkmistr skončí a posadí se, teprve pak se ujal slova: „Útokem na Ústí prospějete i sobě. Jak daleko je z Ústí sem, do Prahy? Určitě blíže než z Uher. Pokud by na vás chtěl někdy hanebný Zikmund znovu zaútočit, kde asi bude soustřeďovat své síly? Počítejte prosím. A pak, obchod po Labi sice uvázl, ale dal by se obnovit. Alespoň částečně. Mnohá města v Sasku vzpomínají na časy, kdy jim obchod s Českým královstvím zajišťoval blahobyt. Navzdory tomu, že říšský sněm zakázal s kacíři jednat i obchodovat, Pirna a některá další města ten zákaz ochotně poruší. Ovšem za předpokladu, že bude cesta po Labi volná.“

„Pěkné,“ přikývl purkmistr. „Ale neodpovídáš na to, na co jsem před chvílí upozornil. Proč bychom měli nést náklady takového vojenského tažení my?“

„A já je snad neponesu?“ podivil se Jakoubek z Vřesovic.

„Útočíš na majetky našich spojenců navzdory míru, který jsme loni uzavřeli ve Vršovicích. To snad nepopřeš.“

„Mám vám vypočítat, kde a kolikrát napadly vaše houfce majetky mých přátel?“

„Mělník ovšem utrpěl značné škody.“

„Netvrdil bych, že značné. Mí přátelé odtud odvedli stádo ovcí. Bylo to odškodné za ovce, které nám o adventu pobrali Mělničtí. Ale nebudeme přece tak malicherní, abychom si vyčítali pár ovcí. Teď mluvme o budoucnosti našeho boje za Kristovu pravdu.“

Markéta ocenila obratnost, s jakou Jakoubek z Vřesovic spor ukončil. Mnohým konšelům se to sice nelíbilo, jenže protestovat nemohli. O to mrzutěji si žateckého hejtmana měřili.

„Praha má momentálně jiné plány,“ oznámil po krátkém přemýšlení purkmistr Jan Bradatý. „Považujeme je v boji o Kristovu pravdu za důležitější. Nám jde o skutečné vítězství evangelia! Až bude ze Saska nebezpečí opravdu hrozit, pak jistě zasáhneme. Ale zatím to je předčasné.“

V sále zavládlo ticho. Ani jedna strana neměla další argument, který by mohla té druhé předložit, aby se dalo v jednání pokračovat. Markéta netrpělivě poposedla. Proč se nevytasí Jakoubek z Vřesovic se záměry papežského legáta? Pak jí ale došlo, že o nich zřejmě ještě neví.

Nadechla se a vstala. Pomalu se vydala do středu radničního sálu. „V naší obci mají od nejstarších dob právo hovořit všichni,“ vysvětlovala, když na ni konšelé vrhli nechápavé, a někteří zlostné pohledy. Jak se na ni dívaly jejich manželky, raději ani nezjišťovala. „Rovni jsme si i před evangeliem, o jehož pravdu společně usilujeme.“

„Dobrá!“ skočil jí do řeči purkmistr. „Co nám chceš povědět?“

Markéta si všimla zvědavého výrazu svého manžela. Vlastně neměla ještě čas povědět mu o tom, co se od Jana Rokycany dozvěděla. „Na říšský sněm míří papežův legát. Hodlá vyhlásit proti nám nové křížové tažení. A protože se Zikmundovi příliš válčit nechce, a navíc onemocněl, takže do Norimberku nepojede, má být vyzdvižením kříže proti českým kacířům pověřen právě saský kurfiřt Fridrich. Je logické, že křižáci zaútočí nejspíše podél Labe kolem Ústí. Jsem jen členka této obce a nemám právo vám, ctihodní konšelé, cokoli radit. Mám však povinnost říci, co vím, zvláště pokud to smrtelně ohrožuje nás všechny.“

Všichni ji mlčky sledovali, dokud se nevrátila zpět na své místo. Teprve když znovu seděla, podotkl Jakoubek z Vřesovic klidně: „Nuže?“

Jednání se protáhlo a jeho výsledkem byla dohoda, že se Staré Město pražské k tažení připojí za podmínky, že své houfce pošlou i táborité a sirotci a odpřisáhnou, že po dobu bojů nevztáhne nikdo ruku na majetek jiného kališníka, ať už stojí v kterémkoli táboře.

Domů se spolu s Matějem Smolařem vraceli mlčky. Teprve když vstoupili dovnitř, popadl Markétu za ramena a zlostně jí zatřásl. „Ženská hloupá, co to děláš?“

„Já myslela, že s tím tažením souhlasíš,“ vyhrkla uraženě, ale vymanit se z jeho sevření nedokázala. Mačkal jí ramena a bolelo to.

„Souhlasím,“ připustil mrzutě. „Kdybys mlčela, nakonec bychom se s Jakoubkem stejně nějak dohodli. Dnes ještě asi ne, ale třeba za týden. Takhle ale všichni vědí, že mu straním. Umíš si spočítat, co to znamená? Já, pražský konšel, hájím zájmy žateckého hejtmana. Přesně tak to budou ostatní konšelé vykládat lidem. A co je horší, roznese se, že stojím proti Korybutovičovi a jeho věrným. Může se stát, že se mne budou chtít zbavit. Už jednou jsme se museli skrývat. Tys nepoučitelná. Takhle se politika nedělá.“

Pustil ji, mávl rezignovaně rukou a zamířil ke schodům, aby se šel vyspat.

Dohnala ho a objala kolem ramen. „Promiň. Můžeš mi odpustit?“

„Zasloužila bys napráskat!“

Neznělo to ani v nejmenším laskavě. Přesto se Markéta ještě pokusila o usmíření. Celý týden se nemilovali, protože nemohla. Ale teď už by to šlo.