Roman Cílek

Smrtící okamžik pravdy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7929-6 (epub)

ISBN 978-80-243-7930-2 (mobi)

Požár v srdci 

„Jsou věci, se kterými je třeba se smířit,“ se snahou o útěchu řekl muž v bílém plášti.

„Smířit…?“

„Jo.“

„To ne, tak to určitě ne – já ho v téhle podobě prostě nechci!“ vykřikla Ludmila Strážská na svého zubního lékaře, který byl kromě toho, čím byl jaksi z vystudované a diplomem stvrzené profese, také jejím, schopností vrby nadaným důvěrníkem a příležitostným milencem.

„Drahá Ludmilko,“ oslovil ji MUDr. Julius Pokorný navyklým už tónem, jímž zpočátku, když začínal se soukromou praxí, hovoříval se svými pacienty, ale nyní tak mluvil už skoro s každým, „chápu tě, ale ať se ti to zamlouvá, či ne, s našimi zákonnými životními partnery je to trochu jinak než třeba s auťákem. Nelze je tak snadno vyměnit, když se dosavadní model okoukal.“

„Říkáš blbosti, Julku!“ okřikla ho. „Břetislav se mi nijak neokoukal, on to prostě není on. Ani v běžném denním chování, ani v ložnici, kde se podobá přidušené rybě – a čím dál častěji se dozvídám, že selhává také v podnikání. Stal se z něho bačkorovej strejc a na všechno kašle. Když mu cokoli řeknu, buďto na mě zírá, jako by mě viděl poprvé, anebo z něho vyvře taková exploze náhlého vzteku, že z toho jde až strach. Copak je někdo povinen tohle snášet?! Mám strach, že s ním ve firmě ti jeho společníci prostě zametou, protože jim bude k ničemu a může způsobit spoustu škod. Tváří se jako myš chycená do pasti, stěžuje si na únavu, v kanceláři prý už párkrát i usnul. Teď má přijet ten nafoukaný Amerikán, který je největším podílníkem firmy, a jestli uvidí, jak Břetislav, co býval jeho favoritem a předvídal mu velkou budoucnost i s výhledem na post v zahraničí, jen tak čumí do ztracena a veškeré dění mu protéká pod prsty…“

„Syndrom profesního vyhoření,“ špitl zubař.

„Cože?!“

„Takhle se to jmenuje. Burnout syndrom, chceš-li to slyšet v odborné hantýrce.“

„Proboha, to je nemoc, nebo co?“

„Ano. Jedna z chorob, jejímž prostřednictvím platíme za ošidné dary naší civilizace. Nedávno jsem o tom cosi četl. Příznaky jsi popsala dost přesně. Počkej,“ přejel prsty po klaviatuře počítače a zprostředkoval si tím na obrazovku internetové moudro. „Tady to je. Zjednodušeně se vyhoření definuje jako postupná ztráta ideálů, cílů, energie a smysluplnosti, začne převládat totální negace ke všemu a všem, lhostejný cynismus a pocit vlastní postradatelnosti.“

„V životě jsem o něčem takovém neslyšela.“

„Tak si gratuluj. Vyskytuje se toho čím dál víc, a dokonce i v naší branži. Tuhle mi vyprávěli o profesně vyhořelém primáři na onkologii ve špitále, který při vizitě řekl jedné z těžce nemocných pacientek, že sere na její rakovinu.“

Otřásla se. „Hrůza! Vyškrábala bych takovému felčarovi oči. Ale – neděs mě, zubaři! Živě si totiž umím představit, že by ten můj blbec mohl sdělit něco podobného tomu zazobanému Američanovi.“

MUDr. Pokorný se zasmál. „Pokud by se vyjádřil takhle hezky česky…“

„Česky nebo anglicky, to vyjde nastejno. On se ten fouňa narodil někde na Žižkově a jako školáka ho rodičové odvlekli za oceán. Dnes si hraje na světáka a…“ Mávla rukou. „Počkej, nějak jsme zamluvili tu chorobu. Dá se léčit?“

„Jen prý velmi obtížně a především dlouhodobě.“

„Jak – dlouhodobě?“

„Jsem, jak říkáš, jenom zubař, ale asi třeba celé roky.“ Pohlédla na něho vytřeštěnýma očima, jaké znal z jiných okamžiků, kdy byli spolu, ale jinak než takhle vsedě a oblečeni v předpokoji jeho ordinace.

„Roky! Ale co… co mám dělat?“

„Mohl bych ti poradit kolegyni, která studovala v Japonsku a kromě všeho jiného se i léčení těchhle osobnostních poruch zabývá, ale jde o víceméně experimentální záležitost, takže výsledky ti nikdo nezaručí.“

„To je k ničemu. Břetislav stejně nikam nepůjde a nevím, jak bych ho k tomu mohla donutit. Ale co já…?!“

Účastně vzdychl. „Nevím, Ludmilko, jak ti poradit. Těžko mohu jít za tvého muže dělat světový byznys do té jejich nóbl investiční společnosti, kde se točí stovky milionů. Pro mne je obtížné sepsat i obyčejné daňové přiznání. Ale…“ napřáhl ruku, dlaní jí zajel pod blůzu a dobře zorientován v terénu dotknul se nikoli mu neznámého ňadra, „no – jednu z těch věcí, co ti u něho chybí, rád občasně nahradím. Je škoda zanedbávat tak pěknou ženskou, takže kdybychom tu a tam našli nějakou čistě povlečenou postel ke společnému použití…“

Odstrčila ho. „Nech toho. Proti společně sdíleným postelím, jak dobře víš, nic nemám, ale teď mi visí na krku dost jiných starostí.“

Stáhl dlaň nazpět, a jako kdyby ho její ňadro, byť bylo nadmíru pěkné: ne velké, ne malé, dobře tvarované a s útočně trčícími bradavkami, náhle v prstech skoro až zastudilo. Pochopil totiž, že představa manželsky neuspokojované ženy není tím, co by Ludmilu Strážskou, někdejší manekýnu nikoli zrovna špičkové kategorie, nyní spolumajitelku rozlehlé vily v luxusní lokalitě kousek za městem a choť až dosud úspěšného a zřejmě i četnými domácími a zahraničními bankovními konty obdařeného investičního šejdíře, děsilo ze všeho nejvíc: spíš byla asi její noční i denní můrou představa chudé, či aspoň o něco chudší ženy, která by se navíc musela o svůj majetek tak či tak strachovat.

* * * 

Půlhodinu po odchodu mu zavolala mobilem: „Promiň, Julku. Na něco jsem se tě zapomněla zeptat. Co je s tím doktorem?“

„S jakým doktorem?“

„Povídal jsi mi o sprosťáckém primáři z onkologie, který řekl pacientce, že… však víš.“

„Jo, ten. Co o něm chceš vědět?“

„Ještě tam slouží?“

Nadechnul se: „Nikoli, už slouží úplně jinde. Týden po tomhle průšvihu, kdy se jednalo o jeho odvolání a dostala to na stůl i Lékařská komora, propadl totální malomyslnosti a napíchal si tři koňské dávky morfia.“

„Umřel tedy?“

„Ovšem. Takové množství morfia je neslučitelné se životem, jak píší do svých protokolů uštvaní fachmani od záchranky. Proč tě ten člověk zajímá?“

„Jen tak. Díky a měj se. A… no, možná se brzy ozvu, a když budeš chtít, uděláme si trochu času jen tak sami pro sebe. Rozumíš mi?“

„Ó, jak dobře. Mám se tedy mužně těšit?“

„Ale no tak, ty zubařský chlípníku! Těšit se přece můžeme vždycky,“ řekla a její hlas zmizel v éteru.

* * * 

Těšení se zubního lékaře došlo posléze svého nevyhnutelného naplnění.

Aspoň tedy zpočátku.

Když ale skončili s tím, kvůli čemu sem přišli, už jejich hovor na lůžku ve vypůjčeném ateliéru, kde jim z hudební věže zněl skoro až nadpozemsky čistý zvuk gospelového kvarteta Heritage z města Memphis ve státě Tennessee, neměl dostatečně pohodovou podobu. Zdravotní problémy řádných manželů a manželek nejsou vkusným námětem mileneckých rozhovorů, tentokrát se tomu nedokázali vyhnout: a najednou jako by jich v té posteli bylo o jednoho víc.

„A co Břetislav?“ víceméně jen ze zdvořilosti se MUDr. Pokorný zeptal při první takzvaně vydýchávací cigaretě.

Jako kdyby Ludmila Strážská na podobný dotaz čekala, rovnou vybuchla: „Ty jeho deprese jsou už úplně nesnesitelné.“

„Nevím, jestli je správné říkat tomu deprese.“

„To je fuk! Syndrom nějakého vyhoření, nebo deprese – ať to nazvu jakkoli, důsledky mi vycházejí nastejno.“ Mávla rukou, až se žhavý konec cigarety, kterou svírala v prstech, nebezpečně přiblížil k jeho obličeji. „Katastrofa! Ve firmě podepisuje mylná rozhodnutí, podčmárne se prostě pod všechno, co mu kdo strčí pod ruku… víš, co se může stát, jestli někoho napadne toho využít?! A doma? Děs! Tuhle mě seřval, když jsem vyhodila zplesnivělý bochník chleba, ale na druhé straně… Rozdává – furt rozdává! Včera takhle obdaroval holku z Ukrajiny, co nám chodí uklízet. Představ si to: řekla, že se jí ta krajinka na zdi líbí, protože jí připomíná místa, kde vyrostla, a on šel, sundal obraz snad za půl milionu a vrazil jí ho do ruky. Jestli to takhle půjde dál, skončím u Armády spásy.“

„Nepřeháněj.“

Trhla sebou a dala najevo, že se jí nezamlouvá, jak se k věci postavil. „Nepřeháněj!“ zopakovala po něm. „To jediné mi povíš?!“

„Co bych asi…“

„Poslouchej, Julku, musíme něco podniknout. A brzy.“

„Podniknout? Co tím myslíš? Kdo – podniknout?“

„Kdo asi?!“ křiknutím přehlušila hlas gospelové skupiny. „My dva. Je tu snad ještě někdo jiný?!“

Pokorný se neklidně zavrtěl na lůžku, protože jejich povídání nabíralo směr, jehož zatím sice ještě nepojmenovaná, nicméně však dost jasně se rýsující podoba se mu nezamlouvala. Ještě se pokusil obrátit vše v žert:

„Poruč a provedu. Mám snad tvého váženého chotě zamordovat zubařskou vrtačkou?“

„Nech toho! Kdo mluví o zamordování, ale – povídal jsi mi o tom primáři…“

„Hergot, tohle ti nějak leží na srdci. A co? Ten člověk prostě použil morfia, k němuž měl ve špitále běžně přístup.“

„Břetislav… Břetislav,“ říkala pomalu a dalo se poznat, že už o tom, co povídá, dost přemýšlela, „do sebe den co den bez ladu a skladu cpe celé hrsti nějakých prášků, které si sám naordinoval, případně mu je někdo poradil. Rozumíš mi?“

„Ne.“

Posadila se a bez zájmu o deku, která jí sklouzla z ramen, pohlédla MUDr. Pokornému zpříma do obličeje. „Poslouchej, Julku, vím, že existují léky proti depresím, ale jistě jsou i nějaká psychofarmaka, která mohou ve svých důsledcích přinést… no – opačné výsledky. Je to tak?“

„Možná. Musel bych se podívat do chytrých knih. Není mi ale jasné, co myslíš těmi výsledky.“

„Snad si to umíš domyslet.“

„Promiň, miláčku, ale raději si v tomto případě nic domýšlet nebudu.“

Opovržlivě odfoukla kouř: „Srabe! Chceš-li tedy, ty alibisto, abych vše rozbalila naplno, vyhovím ti. Laicky pojmenováno mluvím o něčem, co by ty deprese, zejména v kombinaci s mnoha jinými léky, mohlo tak nějak… přikrmovat. Přikrmovat, přikrmovat, až by… Už jsme doma, můj drahý?“

„Už jo,“ odfrkl si a pocítil leckde na těle studený pot, „zářivá inspirace primáře z onkologie, že ano?“

Pokrčila rameny. „Možná. Ale inspirace zůstává jen inspirací. Julku. Nyní jde o to, že bych chtěla, abys mi nějaký takový medikament opatrně a v tichosti obstaral. A já se pak stejně opatrně postarám o další: přihodím ty prášky mezi všechny ostatní, takže nikdo… Je to jasné?“

Natáhl se k nočnímu stolku a zapálil si další cigaretu. „Ludmilko, Ludmilko,“ řekl, „podobné rozhovory většinou slýcháváme jen v biografu. Můžeš mi k tomu, co jsi povídala, doříct ještě něco dalšího?“

„Jistě,“ ušklíbla se, „a taky tuším, co se chceš dozvědět. Zřejmě se míníš zeptat, proč bys něco takového měl dělat. Mám pravdu?“

Pokrčil rameny. „Odmyslím-li morální stránku celé té šílenosti, tedy zhruba ano.“

„Nuže – odpovím ti. Vím, že jako soukromý zubař nejsi zrovna chuas, ale jsou tu i stinné stránky: makáš od rána do večera, tvoje ordinace je na periférii, technické vybavení taky nic moc, klientelu máš tudíž spíš střední než tu nejlepší. Celkově asi žádný zázrak, ne? Navíc platíš na děti z bývalého manželství a musel ses po rozvodu znovu postarat o své bydlení. Takže si zase tak moc vyskakovat nemůžeš. A přitom by sis vyskakoval docela rád, ne? Třeba jen ta tvá náročná záliba v mořském potápění. Takový Karibik…“

„Krucinál, Ludmilo,“ přerušil ji, „co má tohle kádrování znamenat?! Přetřásali jsme snad tvoje existenční problémy – ne moje.“

Třepla ho dlaní přes ústa. „Klid, Julku. Už k tomu směřuji. Poslední dny jsem věnovala inventarizaci našeho rodinného majetku. Nevyhlíží to špatně, spíš naopak, ale o všechno může člověk za různých okolností přijít. Ale kdyby o to ten zmíněný člověk s nikterak riskantní pomocí kohosi blízkého, hodně blízkého nepřišel, pak může onomu dotyčnému leccos nabídnout. Chceš to říci ještě víc polopatě?“

„Říkej.“

Říkala: s důrazem na každé slovo říkala lákavé za á, pak ještě lákavější za bé, dokonce i hvězdně lákavé cé posléze jako trumf přidala…

MUDr. Julius Pokorný poslouchal, hlavou se mu hnaly takové i onaké myšlenky, ale nechtělo se mu k ničemu z toho se vyjadřovat, žádné anoanoano, ani žádné nenene, spíš se mu chtělo zvednout se tady z toho vypůjčeného lůžka a prchat z něho pryč: pryč od té pěkné, nahaté a k opakované milostné vstřícnosti dozajista připravené ženské, pryč od nic nezavinivšího gospelového kvarteta Heritage, pryč od světa, v němž padají takovéhle, hlasu mytických Sirén se podobající návrhy, které z běžného člověka – občas okamžitě, na první poslech, či erozivním působením času – dokáží udělat někoho, kým předtím nebyl a být nikdy nechtěl.

Tohle se mu chtělo: utéci, hlavně utéci.

Ale neutekl, stále zůstával v té posteli, na doslech a na dotek od Ludmily Strážské, jejíž mnohostranně štědrá ústa, jimiž ho právě líbala na prsou a sjížděla níž a níž, přičemž mu jen tak mimochodem sdělovala: „Je to jasné, Julku, a už se tím neotravujme. Obstarej to, co potřebuji, a pak žádej. Ale pospěš si, prosím. Že bychom se třeba pozítří, v pátek, sešli zase tady?“

Nechtěl souhlasit, chtěl utéci, neutekl však: pochopil totiž, že ať se to třeba zdá nesmyslné, někdy je k útěku potřeba velké síly. Chybějící síly.

* * * 

Balíček to byl nevelký, hodil se tak akorát k pátečnímu předání z dlaně do dlaně. „Tady to máš a myji si ruce,“ ocitoval k tomu MUDr. Julius Pokorný římského prokurátora v Judeji Piláta Ponského, a kdyby důkladněji zapátral v paměti, propracoval by se snad i k původnímu znění výroku: „A v nevinnosti ruce své umývám.“ Ale natolik patetický zase být nechtěl. Raději ještě trochu varující: „Nechci ti do ničeho mluvit, je to tvoje hra, ale měla by sis asi uvědomit, že destruktivní účinky syndromu vyhoření plus nějaké to medikamentní přikrmení, jak jsi to ne zcela přesně nazvala, mohou mít…“

Pohlédl na ni a poznal, že se jeho snažení míjí cílem. Pilátem Ponským ji rozhodně neohromil.

Ludmila Strážská, nepříliš poznamenaná zatěžující mírou vzdělání, jako by byla myšlenkami úplně jinde a dávala najevo, že její rozhodnutí je neměnné. Převzatý balíček hodila do kabelky a stejně tak rychle ze sebe stáhla sukni, aby i ona splnila prvotní část svého dílu pátečních povinností.

„Co jsi říkal?“ prohodila nesoustředěně.

Zopakoval jí s pocitem marnosti něco z toho, co měl na mysli, díval se přitom na ni a skoro až s překvapením si uvědomoval, že ač to, co se nyní vedle něho kousek po kousku odkrývalo, rozhodně stálo za podívání, k milostnému nadšení se bude muset tentokrát trochu nutit, případně k tomu využít Ludmilčiny zkušeně vstřícné pomoci.

„Že si myješ ruce…?“ zasmála se, když posledními odkládanými titěrnostmi završovala své svlékání. „No aby ne! Vždyť jsi přece doktor.“

Doktor…?!

Ne že by to bylo zrovna to nejvhodnější, co chtěl nyní, právě nyní, zubní lékař MUDr. Julius Pokorný slyšet, ale když znovu pohlédl na ženu ve své blízkosti, z mnoha přímočarých náznaků, třeba již jen z polohy, kterou zaujala, bylo jasné, že nejbližších pár desítek minut nebude časem promyšleně utříděných slov.

* * * 

Bývá to tak: po pátku přišla sobota, pak neděle, pak noc na pondělí.

„Potřebuji tě tu – hned!“ skoro až zavyl ženský hlas v telefonu a prosvětlený displej budíku na nočním stolku sděloval, že jen pár minut uplynulo od třetí hodiny.

„Cože?! To… kdo je…? To jsi ty, Ludmilo?“ neprobuzeně koktal MUDr. Pokorný.

„Jo, já. Stala se strašná věc, Julku. Přijeď!“

„A… a kam?“

„K nám… ne, to radši ne, přijeď k tomu parkovišti na kopci. Rychle, prosím!“

„Počkej, co se…?“

Ještě měl snahu se ptát, ale už nebylo komu otázky klást.

* * * 

Smykem překonal v jednosměrce mezi vilami a zahradami poslední serpentinu, na vrcholu stoupání pak sešlápl pedál brzdy, zastavil, vystoupil z vozu – a ucítil dusivý pach kouře. Panebože! Pohled, který se jeho očím v rozostřeném předranním šeru nabízel, mu vyrazil dech. Scéna jak z Hitchcockova filmu. Z rozlehlé atriové vily na ochozu terasovitě členitého svahu přes veškerou snahu mužů ze dvou hasičských vozů šlehaly ničivé plameny tak vysoko, jako by se až přetahovaly s mraky. A z protější strany, od vjezdu na opuštěné parkoviště, kde s Ludmilou párkrát, když jim okolnosti nedopřály více času, prožili stísněně důvěrné, ale o to nápaditější chvilky, k němu utíkala ženská, kterou neznal. Takto neznal. Rozcuchaná, nenalíčená, se strhanými rysy obličeje, oblečená v čemsi beztvarém, co na sebe navlékla v panickém úprku.

„To on… to on!“ křičela v běhu. „Schválně… schválně to udělal takhle, aby mě co nejvíc poškodil. Všechno je pryč – všechno, nejen barák, ale i veškeré písemnosti, obě auta, také ty nové starožitnosti, které jsem ještě ani nepojistili… Takhle to chtěl! Ublížit mi a…“

Doběhla až těsně k němu, ale ne že by mu padla do náruče, spíš se o něho zarazila.

„A on – co je s Břetislavem?“ zeptal se.

Cukla ústy, jako kdyby ji ta otázka pohoršila. „Břetislav?“ s nehraným odporem zopakovala jeho jméno.

„Nejdřív podpálil náš dům a pak se kousek od mé postele… zastřelil.“ Vzlykla – ale nebyl to pláč lítosti, spíš projev umocněné bezmoci a zloby. „Chápeš to?!“ vykřikla. „Vyhořeli jsme… vyhořela jsem,“ řekla ještě jednou a ztišele: zřejmě jí podvědomě došlo, jak dvojvýznamově ten pojem zní. „Co budu dělat, Julku?“

MUDr. Julius Pokorný neodpověděl: jednak proto, že nevěděl, co vhodného by v dané chvíli mohl říct, a také proto, že stejně jako před časem, tam na lůžku ve vypůjčeném ateliéru, v něm vůdčím pocitem byla touha utéci. Rychle pryč tady od té vztekem pološílené ženské, jejíž duši a srdce zachvátil těžko uhasitelný požár a která bude teď i v dalších dnech nebezpečně kopat kolem sebe, pryč od hořícího milionářského baráku, pryč od kdesi poblíž ležícího a asi také ohořelého těla mužského, jemuž už jeho syndrom profesního vyhoření – možná prášky z pátečního balíčku přikrmovaný, možná nepřikrmovaný – nebude nikterak na obtíž.

„Myslím, že bys měla jít… tam dolů,“ navrhl jí opatrně a ukázal pohybem hlavy.

„Proč?“

„Podívej, už přijel i policejní vůz. Budou s tebou chtít mluvit. A zcela určitě by nebylo dobré, kdyby nás někdo viděl – takhle spolu.“

Odstoupila od něho a vší silou ho zaťatou pěstí udeřila do tváře.

Čekal tu ránu a přijal ji, od ženy dušené zevnitř požárem v srdci, bez hnutí a skoro jako trest: bylo mu ostatně jasné, že je to ta nejmenší z nepříjemností, jichž se může v dohledné době nadít.

Mrtvá dáma z rozvodněné řeky 

Bylo to tak pokaždé: zkraje čtvrtečního podvečera obsadily ve vinárně U mariánské baziliky celý stůl, který byl šikovně umístěný v rohu u okna s výhledem na masivní kostelní bránu. Babinec. Povětšinou jim bylo kolem pětačtyřiceti let, nijak si ale své ještě nikoli hraniční životní období nepřipouštěly, takže si s nadsázkou dovolily nazývat svá čtvrteční setkávání právě babincem. Obvykle se sešly všechny čtyři, uměly si se smíchem i spočítat, že věkovým součtem se pomalu již blíží k dvěma stovkám tak či onak prožitých roků, ale nehodlaly nad tím nesmyslně a především bez výhledu na nápravu daného stavu tesknit. Kdysi v různých, nikoli příliš významných funkcích společně pracovaly v jedné bankovní společnosti se zahraniční účastí, ale vichr tržního světa je o něco později, kdy se ona zdánlivě ctihodná banka, představovaná v reklamách jako záruka jistoty, odporoučela do ostudné likvidace, rozmetal na různá místa, některé do nových takových či onakých zaměstnání, jiné do postavení manžely zabezpečovaných žen v domácnosti. Obvykle se podobným velkým třeskem zpřetrhají i osobní vazby, ale tahle čtyři zralá děvčata se rozhodla, že něco takového nedovolí a na své babince se vždy těšila.

Pořád bylo co přemílat.

O nepřibývajících již dětičkách a o to častěji přibývajících vnoučatech, o radostech i strastech v zaměstnáních, tu a tam i o politice – a čím dál méně, opravdu jen občas, také o mužských, s nimiž některé z nich neměly ty nejlepší zkušenosti, zatímco ty druhé, které v tomhle punktu nedopadly nejhůř, jim k jejich pohrdavým odsudkům vůči všem chlapům světa aspoň solidárně přikyvovaly.

Bylo tomu tak i toho dne na počátku prosince. Čtvrtek jako každý jiný předchozí čtvrtek.

Popíjely, tu a tam, jak se na to ta která co do váhy i chutě cítila, i cosi pojedly, klábosily, obvykle to všechno zvládly zhruba za dvě hodiny, ale tentokrát se jim hned na počátku přimotal do programu nežádoucí jev.

Marušce Soumarové se v kabelce ozval neodbytný trylek mobilu.

Občas se to i jindy některé z nich přihodilo, obvykle se postižená snažila hovor co nejrychleji ukončit a odkázat volajícího na pozdější hodinu či slušnými slovy rovnou poslat kamsi, ale Marie se v tomto případě zachovala jinak. Chvíli mlčky naslouchala tomu, co jí bylo z telefonu sdělováno, viditelně zvážněla, pak jako kdyby dokonce i zaváhala nad tím, zda by se neměla zvednout od stolu a popojít někam stranou, kde by svým hovorem nerušila, ale nakonec učinila něco zcela jiného a do mobilu odměřeně sdělila své rozhodnutí:

„Dobrá, když je to takhle, tak já tedy přijedu.“

A k dalšímu dotazu volajícího, či spíš to asi bylo jeho slovní naléhání, přidala ještě časové upřesnění:

„Jo – přijedu hned.“

Rázně, skoro až vztekle zaklapla mobil, uložila přístroj zpět do kabelky, ale ani poté jí napětí z tváře nezmizelo. „Děvčata, je mi to líto, moc líto, ale já… já prostě musím odejít a vyřídit něco, co se bohužel nedá odložit,“ s povzdechem oslovila spolustolovnice. „Příště vám k tomu řeknu víc, ale dnes… Omlouvám se.“

Chápaly ji, stačilo se jí podívat do obličeje i do čímsi náhle ustrašených očí a bylo jasné, že jen tak kvůli nějaké prkotině jejich společnost neopouští. Marie pak přivolala číšníka, zaplatila svou útratu, každou z účastnic sezení letmo políbila na tvář a od dveří vinárny ještě poslala pozdrav třepotavým pohybem prstů.

„No jo, má to ta holka od doby, co se rozvedla, nějak moc složité,“ prohodila do pléna jedna z nich. „Ten její, co ho poslala k čertu, byl sice ukázkový rapl, ale takhle, když je na všechno sama, to taky asi není žádný med.“

Přikyvovaly, účastně a většinou i zcela upřímně přikyvovaly, ale netušily, nemohly tušit, jak v něčem složité a v jiném až přímočaře jednoduché chvíle jejich přítelkyni Marii Soumarovou ještě v tom čtvrtečním odpoledni a následném večeru čekají.

„Však ona nám to vysvětlí, slíbila to přece. Vypadá ale dobře, moc dobře, to se Marušce musí nechat, drží se, holka, radost na ni kouknout,“ špitla u vinárenského stolu ke své sousedce ta, která něco podobného o sobě říci nemohla.

Ale ani to již brzy nebude pravda.

* * * 

Bůhví, odkud ji sem říční proud přinesl.

Nyní již neputovala nikam: jako kdyby tohle pro ni byla konečná. Cosi jako nedobrovolně zvolený přístav. Ležela prozatím jen tak na igelitové plachtě u nohou několika mužských a jedné služebně sem také patřící ženské. A neplatilo u ní okřídlené rčení, že ženu ani květinou neuhodíš, ruku na ni nevztáhneš – na tuhle kdosi ruku vztáhl a měl v ní i cosi, co zabíjelo a ničilo, vztáhl ji opakovaně a nepřiměřeně. Jako kdyby ji, tu ženu, v podivném hnutí mysli chtěl zahubit rovnou několikrát. Měla zezadu i zepředu rozbitou hlavu, to se ostatně dalo spatřit na první pohled, ale když k mrtvé přiklekl přivolaný úřední felčar, objevil i dvě střelné rány, vstřely – řečeno jazykem odborným, jeden přímo v týle, tam, kam ji zasáhly také ty tupé údery, druhý vstřel v místech, kde většina lidí předpokládá, že se nachází srdce. Cizí, i to jejich vlastní, sahají si však většinou o kousek vedle. Takhle, přesně takhle ta neznámá žena dopadla. Údery do hlavy ji měly zřejmě omráčit, poničením obličeje chtěl asi ten, kdo všechen tenhle hnus spáchal, znesnadnit identifikaci své oběti.

Na igelit stekla z ženy kaluž ledové vody.

„Pár dnů si tam pobyla, možná i celý týden,“ řekl lékař na nevyslovený dotaz mužů kolem sebe, jimž bylo určeno touhle smrtí se zabývat.

Pobyla si tam…

Divná slova v téhle souvislosti, pomyslel si vrchní komisař, nebo jinak také major Tomáš Bezrouk, nejstarší a hodnostně i funkčně nejvyšší z přítomných kriminalistů, mínil-li tím doktor pobyt v rychlém toku zimně zdivočelé, skoro až rozvodněné řeky, který se valil o pár metrů dál, a cokoli jiného mínit nemohl, protože o té ženě zatím vůbec nic nevěděli.

Jen to, že je mrtvá, a že ji vylovili z řeky.

Plaváček, nabízelo se říci, ale znělo by to taky podivně. Kdyby bylo léto, ještě by se leccos o maléru při neopatrném koupání dalo předpokládat, představovat si a odhadovat. Ale nyní v prosinci, rovnou během adventu, a s Vánoci, byť zdaleka ne bílými, spíš mlhavě šedavými, skoro už na dohled…

„Odvezte ji,“ přikázal Bezrouk s nostalgickým povzdechem, „uvidíme.“

* * * 

Jenomže neviděli a nevěděli potom ještě hezkých pár dnů.

I když se snažili vědět.

Znovu a znovu si třeba povídali s tím, kdo na tělo mrtvé ženy telefonicky upozornil. Jmenoval se Jaroslav Nekolný, byl to postarší už muž cílevědomě běhající za zdravím, na hlavě měl kulicha se znakem fotbalové Bohemky, na těle kompletní sportovní ústroj, na nohách obuv vzdorující dle tvrzení prodejců potu i vlhkosti. Bůhvíkolikrát už tudy za každého počasí klusal, ruce na prsou, oči soustředěně upřené na zem před sebe. Tentokrát se mu prý rozvázala tkanička u boty. Zastavil se a jen tak náhodou při tom zpětném uzlování koukl dolů do vody. Uviděl něco, co mu na první pohled připomínalo kabát. Mýlil se: byla to záda ženy, která si nějaký kabát dokonce ani nestačila obléci a měla na sobě navzdory nečasu jen kalhotový kostým.

A činili se i jinde.

Třeba v odborných laboratořích a na soudním lékařství, kde při pitvě stanovili příčinu smrti a shod ně s prvním lékařovým dojmem určili i její přibližnou dobu na nikoli více než osm a ne méně než pět dní před dnem nálezu těla. Konstatovali ve svém vyjádření, že úmrtí nastalo následkem vstřelu do týla, zatímco rána do hrudi mířila už do mrtvého těla a šlo jakoby o ránu z milosti – ale houby: spíš o dobití, o ránu pro jistotu. Údery do zadní části hlavy a do obličeje neměly vražedně ničivou sílu a nedalo se zcela přesně rozpoznat, zda předcházely výstřelům či následovaly až po nich, případně také mohly vzniknout při následné manipulaci s tělem, které bylo potom vhozeno či jinak spuštěno do řeky a uvízlo posléze v nízkém porostu u břehu, kam nikdo nezabloudil.

Až ten osamělý běžec za zdravím.

Soudní patologové také sdělili, že jde o ženu asi pětačtyřicetiletou, která nejméně jednou rodila, ale jinak nepodstoupila žádnou vážnější operaci, zřejmě nepracovala manuálně, měla pečlivě udržované nehty, plnoštíhlou, velmi zachovalou postavu a tmavohnědé vlasy, byla vysoká sto šedesát sedm centimetrů, zvláštní znaky žádné, na levé ruce měla jeden, na pravé dva prsteny běžné hodnoty, ale snubní prsten, který někdy léty zaroste, jak prst zesílí, a nejde sundat, zřejmě nenosila. Jinak samozřejmě žádný doklad totožnosti, oblečení nikoli zanedbané, ale neznačkové a pocházející ze standardních obchodů. Pouze spodní prádlo, které sice utrpělo pobytem ve vodě i okolnostmi smrti, se čímsi vymykalo, bylo odvážnějším střihem a kvalitou skoro luxusní, a zřejmě si je žena na tělo oblékla poprvé. Snad chtěla jít k lékaři, nebo třeba za milencem – či patřila prostě jen mezi ty, které jako by den za dnem počítaly s tím, že mohou nastat okolnosti, kdy na tom, co mají oblečeno vespod, bude nějak, tak či onak, záležet.

Čertví.

A dál, dál už nic.

Prohrabovali se seznamy pohřešovaných, ale nevedlo to k výsledku. Nikdo podobnou ženu nepostrádal. Dámu zachovalou, udržovanou, takovou a takovou – všechno, co mohli, na ní změřili, odhadli, stanovili. Jen jméno se z mrtvého těla nedá vyčíst. A přitom i každý kriminalistický elév ví, a je na to ostatně celá přesně pojmenovaná věda, že vycházet k řešení zločinu se musí zpravidla od oběti. V tomto případě tedy od ženy, kterou jako plaváčka – byť takhle o adventu – našli v rozvodněné řece.

* * * 

Ještě asi den na policii tápali, pak už ne.

Pomohla veřejnost, jak se tomu s odpudivou neosobností říká, lidsky řečeno to byla vzdálená, velmi vzdálená známá té mrtvé z řeky. Prvně ve vyšetřovacím štábu váhali, zda dát její posmrtnou podobiznu rovnou do televize, protože údery do obličeje a delší pobyt v řece nikomu na kráse nepřidají, potom zvolili ústupné řešení a nechali otisknout pátrací relaci s důkladně upravenou fotografií alespoň v té barevnější části spektra našeho denního tisku.

A ta paní se vzápětí ozvala.

Představila se a řekla: „Dělám pokladní v samoobsluze… a my umíme obličeje rozpoznat, přestože jich denně zblízka vidíme víc než dost. Je to ona!“

„Kdo, prosím?“ zaskočila svou přímostí muže v telefonní ústředně.

„Přece ta z novin, co se utopila, nebo co se jí to vlastně stalo. Jezdila zkraje letošního léta do končin u naší chaty, měla tam snad kdesi v okolí přítele – ale nevím, o koho se jedná. Jen jsme se potkávaly ve vesnickém krámku, kam chodíme nakupovat, a jednou dvakrát jsme ve frontě před pultem prohodily pár obyčejných vět. Později jsem ji už v tom krámu nikdy neviděla, třeba se s tím přítelem rozešla, to nevím a taky mi do toho nic není, ale já na ni měla štěstí i tady ve městě. Bydlí v Praze na tom velkém sídlišti u dálnice a párkrát jsme na sebe náhodou narazily, jednou jsem ji dokonce viděla i s její moc hezkou dcerou.“

„Můžete mi říci jméno?“ zeptal se policista.

„Svoje už jsem pověděla,“ odpověděla dobrovolná svědkyně, „jmenuji se Jarmila Drobná. A ta nebožka, o které mluvíme, je Soukalová, Soumarová, nebo Soumárková, aspoň takhle nějak se mi představila… křestní jméno neřekla. Ale vzpomínám si, že její dcera se jmenuje Věra, což mi uvízlo v paměti, protože také moje maminka byla… no, to asi není pro vás příliš zajímavé.“