František Niedl

RYTÍŘI Z VŘESOVA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl 2016

© foto na obálce Nejron Photo 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7233-4

1

„Tak budeme mít nového krále,“ pronesl Odon Katzinger z Olšové, jen co se napil a otřel si řídký knír. Ale bylo to napití jen takové polovičaté. Stále si ještě šplouchal hubu v prvním korbelu, zatímco jeho společník u stolu Matěj z Vřesova už dopíjel třetí.

„A co z toho?“ odfrkl si Matěj pohrdavě. „Bude tak snad obilí na tvém poli mít víc zrní? Nebo tvému bejkovi naroste třetí koule?“ Vřesovský se zdravě rozesmál, protože mu vlastní slova přišla velmi vtipná. Až se zakuckal a oči mu divže námahou nevypadly.

„Takhle je nemá vyvalené ten můj bejk,“ odsekl Katzinger, „ani když leze na krávu. A koule mu stačí dvě,“ pokračoval, až když Vřesovský popadl dech. „Král je pilířem království!“ provolal zaníceně. „Stará se o jeho chod, o jeho bezpečí…“

„A vybírá daně,“ přerušil Katzingera Vřesovský.

„Ty si tak můžeš stěžovat,“ odsekl Katzinger, „ty platíš Rožmberkovi.“

„A jakej je v tom rozdíl?“

„Každý je někoho vazalem – to je běh světa. Já králův, ty Rožmberkův.“

„No, to já to mám ještě dobrý, já platím jenom Rožmberkovi. Ale ty to budeš teď mít horší,“ ušklíbl se Vřesovský.

„Počkej, počkej, Matěji! Jak to myslíš?“ ohradil se Katzinger.

„Zdá se, že teď budeme mít krále dva, když si naši páni přivážejí toho holobrádka Jana Lucemburského. Možná jsi zapomněl, že už jednoho krále máme – Jindřicha Korutanského!“

„Ale toho přece páni už odvolali.“

„A ty myslíš, že půjde? Zatím to nevypadá, že by se k něčemu takovému chystal. Dává dohromady vojsko, drží Kutnou Horu a její stříbro, ždímá cisterciácké kláštery – nevypadá to, že by se chystal sbalit a vrátit se do Korutan.“

„Ale Lucemburka si na zemském sněmu zvolili, a navíc má za ženu dceru Václava II., přemyslovského krále, po právu.“

„Korutana si také zvolili a i ten má za ženu královu dceru Annu.“

„Jindřich nás ždíme až nelidsky a přivlekl do země cizáky, kteří nás tu mordují.“

Sotva Katzinger domluvil, Vřesovský se rozesmál, pak si odkrkl a nakonec zavolal na hostinského, aby jim přinesl další piva. „Že tě přetáhnu bičem, ty kůže líná! Kde lelkuješ? Nebo jsou ti snad páni zemané málo?“ Hostinský se k nim hned rozběhl a Vřesovský mrkl na Katzingera, jako by od něj čekal pochvalu, jak dovede věci zařídit.

Seděli v hostinci na kraji obce Volary, kde byli prodat nějaký dobytek. Ne, Volary byly jen malou obcí bez trhového práva, avšak s osidlováním pohraničí německými přistěhovalci docházelo i k rozvoji Volar, přes něž vedla obchodní stezka. A ten, kdo se staral o potřeby pocestných, vždy potřeboval zvířata do zápřahu i pod sedlo, maso pro ukojení hladu, mouku, kroupy… Tím člověkem byl zavalitý Otmar Haucke, který vládl kupecké stanici na samém okraji vsi směrem k hranicím. A s ním mohli obchodovat, aniž by potřebovali jakýkoliv městský trh.

Neměli to domů zase až tak daleko. Museli kus na Želnavu, ale u ní se stočí dál do vnitrozemí, do kraje, který byl ještě před sto lety pouhou divočinou. I když dlužno říct, že za těch sto let se toho zase tak příliš nezměnilo.

„Ale třeba budeme mít krále dva,“ navázal Vřesovský na předešlé jízlivě. „Jeden bude sedět na Pražském hradě a druhý na Vyšehradě.“

„Lucemburk se s Korutanem už vypořádá,“ mávl Katzinger rukou, jako by chtěl odehnat dotěrnou mouchu. „Jeho otec je římský král. A páni za ním stojí.“

„Ne všichni. A proč myslíš, že si ho zvolili? Protože si myslí, že toho nezkušeného mladíčka budou snáze ovládat při tom, jak se každej snaží nahrabat co nejvíc pro sebe.“

„Jen nech být. Uvidíš, že nakonec cizáky vyžene a království bude vzkvétat.“

„Odone, vždyť ty si nevidíš do huby!“ vykřikl Vřesovský už přiopile. „Cizáci, cizáci! I Lucemburk je cizák a další si přivede. A nakonec,“ Vřesovský se na svého společníka ušklíbl, „nejsi i ty cizák?“

„Cože? Já? To se opovažuješ říct ty mně? Přímo do očí?!“

„Do zadku ti to říkat nebudu, Odone.“

„Kdybych neměl chromou nohu, tak bych tě… tak bych tě, Matěji…“

„Vyzval na souboj? Ale dej pokoj. Kdy ses naposledy oháněl mečem? A co se toho cizáctví týče, vždyť jste přišli z Bavor – sám jsi to říkal.“

„My jsme vždy sloužili králům a nejsme žádní cizáci! Mého děda Hermana přivedl do Čech sám král Přemysl Otakar, blahé paměti. A za jeho služby nás obdaroval údělem, na kterém nyní sedíme.“

„A my na tom svém sedíme od nepaměti.“

„A to je jak dlouho – od nepaměti? A máš na to nějaký glejt?“ když uviděl Katzinger Matějův obličej, ušklíbl se. „My ano. Tak buď opatrný, abys také o ten svůj úděl nepřišel.“

„To by si mohl někdo zkusit!“ bouchl Vřesovský do stolu.

„Nechme toho, Matěji,“ řekl Katzinger smířlivě. „Chtěl jsem s tebou něco projednat.“

„Tak to bysme si měli dát něco ostřejšího,“ vycenil Vřesovský na Katzingera svoje zažloutlé zuby, kterých mu ostatně v puse už moc nezůstalo. Jinak to byl rozložitý padesátník s býčí šíjí, dlouhými a mastnými vlasy, páchnoucí cibulí, česnekem a kyselým potem a bůhvíčím ještě. Byl zvyklý, na rozdíl od Katzingera, si od života brát všechno, o čem byl přesvědčen, že na to má právo, dokonce i to, o čem musel připustit, že to až tak po právu není.

Katzinger na rozdíl od Vřesovského zůstal i ve svém věku štíhlý, tvář měl téměř asketickou, ale nikdo si nepamatoval, že by měl kdy jinou a že by se takovým stal až po ranách osudu, které ho potkaly. Dlouhé šedivé vlasy mu padaly téměř až na ramena. Kulhal, pravou nohu měl v koleni téměř neohebnou po nešťastném pádu z koně. I do těch Volar musel na voze.

„Chtěl jsem…,“ začal Katzinger nevýrazně, Vřesovský ho však přerušil.

„Hej, kůže líná!“ zavolal na hostinského. „Tady pán z Olšové by si chtěl objednat dvě pálenky.“

Katzingerovi se zkroutil obličej nevolí, ale nic neřekl. Když přinesl hostinský dva hliněné kalíšky s pálenkou, připil si s Vřesovským a napil se téměř s odporem. To Vřesovský vypil pálenku na jeden hlt a v obličeji se mu rozhostil blažený výraz.

„Tak spusť, Odone. Leze to z tebe, jako bys měl zácpu.“

„Kdybys neobjednával to pití, tak bych ti už dávno…“

„Ne, né! To tys objednal tu pálenku,“ připomněl mu Vřesovský poťouchle.

„No dobře. Chtěl jsem ti jen připomenout, že jsme spolu před pár roky mluvili o tom, že by naše děti…“

„Nezávazně,“ přerušil ho Vřesovský.

„Jistě, nezávazně,“ připustil Olšovský nepříliš nadšeně. „Tak tedy, že by si můj syn mohl vzít některou z tvých dcer. Vzpomínáš?“

„Vzpomínám, vzpomínám,“ řekl Vřesovský tónem, jako by si panovník vzpomínal na něco, co mu kdysi řekl jeho nepříliš významný poddaný. „A které z našich dětí bys měl na mysli?“

„Mého Lothara a některou z tvých dcer.“

„Ale my tehdy mluvili o tvém starším synu Wolframovi, pokud si vzpomínám.“

„Sám dobře víš, že Wolfram je už kolik let nezvěstný. A nejspíš už nebude ani naživu…“

„A kdo tě nutil, abys ho posílal na pouť ke Svatému hrobu? Když jsi měl jenom dva syny, z toho jednoho neduživého? Taková hloupost.“

„Dal jsem slib Bohu, že půjdu, když se Lothar po té strašné nemoci uzdraví.“

„Slib, slib! Ten jsi dal za sebe, ne za něj.“

„Nebylo zbytí. Já zchroml a sám jsem se na tu cestu vypravit nemohl. Musel ji tedy podstoupit Wolfram. Svatý slib je svatý slib!“

„Blázne stará! Tos nemohl místo té pouti dát něco na kostel? Bůh by to jistě pochopil. Poslat dvanáctiletýho kluka! Zatímco doma ti zůstal ten neduživý. Vlastně se neuzdravil – nemusels ten slib vůbec plnit.“

„Já jsem tehdy slíbil, že půjdu, když ho Bůh zachová při životě.“

„Ach tak. Zachoval, ale nic víc.“

„Není to s ním tak zlé. Rozum má čistý, hospodářství rozumí…“

„A bude ho schopný udržet?“

„A co si myslíš?! Že ty, se všemi svými syny a čeledí, budeš schopný udržet Vřesov, když přitrhnou nějací nájezdníci? A nemusí to být zrovna vojenští knechti. Stačí, když na tebe vpadne Hans Křivák se svojí tlupou nebo jakákoliv jiná. A nemusí být ani tak početná, jakou má Hans.“

„Já bych…!“

„Co bys? Stačí, když se vloudí v noci, přiloží ti na střechu červeného kohouta a počkají, až budete utíkat ze stavení. Ještě byste prosili, aby vám zachovali aspoň život. Vždyť máš všechno ze dřeva. A to tvoje ohrazení? Ze shnilých planěk. Musíš dávat pozor, aby se k němu nepřitočila kráva a neotřela se o něj zadkem, aby nespadlo.“

„Zato ty máš asi hrad s padacím mostem!“

„Ne, to nemám. Ale aspoň spodní patro mám kamenné, které skýtá jakous takous ochranu. Ale ani tak si nedělám naděje, že by mě to bůhvíjak ochránilo.“

„No vidíš, Odone! Tak proč se tady hádáme?“

„Já nezačal. Já chtěl mluvit o našich dětech. Ale když máš s těmi svými jiné úmysly…,“ řekl Katzinger uraženě, aniž by dopověděl.

„Úmysly, úmysly,“ začal Vřesovský couvat. „To není jen tak. Taková věc se musí důkladně projednat.“

„Tak tedy jednejme.“

„Hostinský! Ještě dva korbely piva!“

„Chceš jednat, nebo se ožrat?“ pokáral Vřesovského Katzinger. „Pak řekneš, že si nic nepamatuješ a že jsem z tebe něco vymámil v opilosti.“

„Ále. Jen se neboj, ty jeden Odone. To jenom díky té tvojí zdrženlivosti jseš pořád tak bledý. A hubu kroutíš, jako bys kousal šťovík. A abys věděl…,“ ale Vřesovský radši nedopověděl, protože Katzinger se na něj díval opravdu nehezky. A on ho ve skutečnosti nechtěl odmítnout – jen se neprodat lacino. Bylo sice pravdou, že Lothar měl hrb a celkově byl neduživý, ale ani on, Matěj, si nemohl zrovna vybírat. Čtyři dcery, to bylo na takovou chudou tvrz až dost. Máří, tu nejstarší, už díkybohu vyvdal. Nebylo to sice nějakému urozenci, ale co na tom, když dost z rádoby urozených má holou řiť. Máří si vzala kupce z Krumlova, pravda, neurozeného, ale s domem na náměstí a víc než slušnou existencí. Dlužno říct, že byl trochu v letech, ale co na tom? Takových manželství je, jen když to má v kalhotách v pořádku. I on, Matěj, by zvládl nějakou o dvacet let mladší. Jeho žena Bohuna je stejně stará jako on, a jak teď vypadá? Drahno mluvit. A co na tom, že je muž jeho dcery Máří starý? Aspoň dřív umře a Máří bude žádanou vdovou a ještě si užije.

Ne, není to těžká volba – stejně Odonovi kývne. Má ještě tři dcery a co s nimi? Máří sice vyvdal, ale ten kupec lakotný si řekl o dost velké věno, které Matějovi značně pustilo žilou. A aby si nalil čistého vína, musel si chtě nechtě přiznat, že na nějaká další věna nemá dost peněz. Kromě toho, co si jeho dcery našily a navyšívaly. Mohl by dát každé jednu krávu a nějakou drůbež…

„A co se stane, kdyby se Wolfram přeci jenom nějakým řízením božím vrátil? Převezme tvrz a moje Běta s tvým Lotharem budou moct jít akorát tak žebrotou. Na to jsi pomyslel?“

„Pomyslel, Matěji, pomyslel,“ ušklíbl se Katzinger trpce. „Nechám sepsat svoji vůli, kde bude uvedeno, že dědicem Olšové se vším všudy bude Lothar. I pro případ, že by se Wolfram nakonec přeci jenom vrátil.“

„No, to už je jiná,“ mlaskl Matěj spokojeně odulými rty. „Tak to bysme si mohli plácnout.“

„Ne tak zhurta,“ napomenul ho Katzinger. „Na něco jsi zapomněl.“

„Hlavně že tys nezapomněl,“ odplivl si na hliněnou podlahu Matěj. „Tak jakou máš představu?“

„Vím, že Vřesov není žádný zlatý důl. Ale co naplat? Jsi stavu urozeného a bez věna se vyvdají děvčata tak stavu povětrného. Ale abys neřekl, že tě chci sedřít z kůže…“ Teď byl zase na koni Katzinger. „Kromě běžného ženského vybavení bych si představoval dvě krávy, hřivnu stříbrných a…“

„Ty jsi snad zešílel!“ zarazil Katzingera Vřesovský. „Zdá se, žes prodělal nějaké hnutí mysli. Na to se doporučuje koupat přirození ve vlažné vodě. Radím ti, až se na tom svým vozejku dokodrcáš domů, sednout si do kádě s vodou.“

„Nebo bys mohl Bětě místo těch stříbrných připsat kus tvých pozemků,“ pokračoval Katzinger jakoby nic.

„Už takhle jich mám míň, než bych potřeboval. Takže z námluv nic nebude,“ řekl Vřesovský odevzdaně. On by tu svoji druhou nejstarší, Bětu, nakonec tomu hrbatému Lotharovi s chutí dal. Protože, co s ní? Ale takové věno si dovolit nemohl. Věděl, že Katzinger pro Lothara nevěstu najde, i kdyby měl hrby dva. Dokonce nevěstu s dobrým věnem. Ale tohle…

„Byla by tu ještě jedna možnost,“ uslyšel Katzingera.

„A to?“

„Že by si tvůj Janek vzal moji dceru Hilgret a ta věna by se vymazala.“

Matějovi letěly hlavou myšlenky tak rychle jako divoké husy, které zapomněly, že se blíží zima. Řešení by to bylo. Ale on doufal, že pro Janka obstará ženu s pořádným věnem, z něhož by se Vřesov postavil trochu na nohy. Ale že je mazaný, tenhle Odon.

„Tak dobře,“ slyšel svůj vlastní hlas. A nakonec si musel přiznat, že se mu ulevilo. „A teď to zapijeme!“ zakřičel.

„A nebylo toho už dost?“ napomenul ho Odon.

„To chceš, aby ti mladí lidé byli nešťastní? A bez řádného zapití by byli. To je bez debat. Hostinský! Pivo, pálenku a uzené z komína. Cibuli, kyselé okurky a chleba. A ne, že nám přineseš nějakej plesnivej!“

2

Když pozdě odpoledne vyšli Katzinger s Vřesovským z hostince, jejich nohy nebyly zrovna pevné. Matěj byl jako býk, kterého praští rozporkou mezi rohy, tak se motal, a ani jinak zdrženlivý Odon nestál na nohách příliš pevně a nebylo to jenom tím, že byl na jednu nohu chromý.

Zpod přístřešku se zvedli jejich dva čeledíni a chutě se dali do práce. Katzingerův Bolek zapřáhl kobylu do vozíku a Matějův Těma začal rychle sedlat pánova koně a vzápětí malé chlupaté zvíře, které připomínalo více mezka nebo mulu než koně.

Matěj si stoupl do prostředku dvora a začal močit. Jednalo se o téměř nekončící proud doprovázený průvodními zvuky. Z obojího měl Matěj značnou radost. „Vidíš, Odone?“ Obrátil se na Katzingera. „Všechno mi slouží, jak má. I moji synové jsou zdraví jako dubové větve. A co že ty si neulevíš?“

„Už jsem si ulevil, nestarej se,“ odsekl mu Katzinger otráveně. „Myslíš, že tu snad s tebou budu soutěžit ve bzdění?“

„Prohrál bys!“ vykřikl Matěj, zavrávoral a padl do místa, do kterého předtím močil.

Oba čeledíni ho zvedli a pomohli mu do sedla. Ale Matěj v něm dlouho nevydržel, sklouzl a s žuchnutím dopadl do bláta. Jeho kůň byl už na chování svého pána zvyklý, jen o krok ustoupil a zůstal dál netečně stát.

„Naložte na vůz toho vzácného pana rytíře!“ zavolal na čeledíny Katzinger, který už seděl na kozlíku. „Nebo se odtud nedostaneme ani do tmy.“

Přestože nebyli žádní chudinkové, měli s nakládáním Matěje plné ruce práce. Pak přivázal Těma pánova koně k vozu a sám si vyskočil na toho svého chlupatého.

Vyjeli z vrat hostince a Katzinger věděl, že za světla to domů už nestihne. I což, zná tu každý kámen, o to nejde. Jen aby nepotkali někoho nevítaného. Ale za tu dohodu to stojí. Spadl mu kámen ze srdce. Ne že by se mu nepodařilo Lothara oženit – a za bohatší nevěstu. Ale bude on sám schopný udržet tvrz? Vřesovští jsou přeci jen sousedé – i když neurvalci. Ale možná je to dobře. A teď budou provázáni dvojím poutem. Ja, ja, udělal dobře.

Ochladilo se a koním šla od huby pára. Vždyť byl konec října a tady v té vrchovině Šumavy bylo léto vždycky kratší než jinde, zima přicházela dřív a dokázala se zakousnout nejen do krajiny, ale i zvířat a lidí.

„Pane, vidíš to taky?“ ukázal Bolek vpravo od cesty.

„Vidím. A neukazuj, nechceš-li přijít k úhoně.“

„Ale…“

„Kušuj. Nevšímej si jich a oni si nebudou všímat tebe.“

Ne víc než na sto kroků od nich bylo možné zahlédnout tři postavy. Zčásti je halila mlha, ale přehlédnout se nedaly. Stály v místech, kde začínala rašeliniště. Byla to místa, kam se běžný smrtelník neodvážil. A pokud ano, většinou ho nikdo už nikdy neviděl. Pokud měl štěstí a narazil na tyto lidi, vyvedli ho – pakliže nenabyli dojmu, že přišel se zlými úmysly. V takovém případě také zmizel.

Tito lidé sháněli obživu i v okolních hvozdech a zacházeli až do sousedního Bavorska i Rakous. Ale žili výhradně v močálech, které jim skýtaly téměř neomezené bezpečí – lepší než ten nejpevnější hrad. Jen v zimě se výhoda měnila v nevýhodu. To když vše zamrzlo. Ale i s tím si lidé z močálů dokázali poradit. Líčili různé pasti a nástrahy, ale nebylo to příliš třeba. Nebylo téměř co jim vzít – jen holý život.

Sousední páni je nechávali být, protože močály pro ně byly prakticky bezcenné. A i kdyby ne, tito lidé by se dali asi jen velice těžko vypudit. A co víc – neloupili. Dokázali se uživit. Prodávali kožešiny z nalovené zvěře – nikdy ne maso, to vždycky použili pro vlastní potřebu. Mimo jiné obchodovali i s dřevěným uhlím, protože byli zdatní uhlíři, a dost často nad koruny stromů stoupal kouř z jejich milířů. Dokonce vyráběli drobné železné zboží, které vykovávali ze železa, jež dokázali vytavit. Jednalo se převážně o hroty na šípy luků a šipky kuší. Sami kupovali zrní, hrách, jáhly a vše, co nebylo možné u nich vypěstovat a zpracovat.

A uměli i bojovat. Mistrně vrhali oštěpy, což se jim hodilo při lovu, stříleli z luků a u pasu měli vždycky lovecký nůž. Meče nepoužívali vůbec a ani žádnou kovovou ochranu těla kromě koženic. Mluvili zvláštní hatmatilkou složenou z německých i českých slov, která prokládali vlastními výrazy, jimž rozuměli jenom oni. Jejich slovní zásoba byla velice chudá, proto si dost pomáhali posuňky.

„Nelíbí se mi,“ pronesl Bolek tiše. U Katzingerů nesloužil ani rok a s těmi lidmi se ještě nikdy nesetkal. „Kdybychom na ně vytrhli… jsou jenom tři,“ uvažoval dál, ale Katzinger ho zarazil.

„Už jsem ti řekl, abys kušoval. Nic proti nim nemáme a oni proti nám také ne. A nás je asi kolik? Matěj neví o sobě, ty se umíš tak akorát ohánět vidlemi u hnojiště, já jsem chromý a Těma už má nahnáno teď. Jak bys na ně chtěl vtrhnout? Ty na té své chlupaté ovci a já na voze? Než bysme k nim dojeli, zmizeli by v bažinách – to v tom lepším případě. Ale také by mohli sundat ze zad luky… Ty snad nějaký máš kromě toho v nohavicích pod suknicí? A nejspíš tu nebudou jenom tihle tři.“

Na důkaz Odonových slov zaskřehotal z míst, kde ti tři nehnutě stáli, sokol, z jiného místa zaštěkala liška a z dalšího zahoukala sova. A nakonec se od těch tří ozvalo ještě zabučení losa.

„To je tu najednou divoké zvěře,“ ušklíbl se Odon. „Není ti na tom něco divného, ty skopová hlavo?“

„Pojeďme pryč,“ vstoupil do debaty Těma.

„A co myslíš, že celou tu dobu děláme?“ popohnal Odon koníka.

Když se po chvíli Bolek ohlédl, už nikoho nespatřil a musel připustit, že mu spadl kámen ze srdce.

Projeli Želnavou. Byla to obec o pár chalupách, která vznikla na královském zboží a Přemysl Otakar II. ji daroval zlatokorunskému klášteru (tehdy klášter Trnová koruna), jako i jiné, aby se tamní cisterciáci necítili jako chudí příbuzní cisterciáků z rožmberského Vyššího Brodu.

Katzinger odbočil doleva na sotva znatelnou cestu. „Jo, Želnava,“ odfrkl si Katzinger. „I ten hřbet Matěj si na ni brousil zuby. Ale na to je moc malý pán. Škoda. Když se k nim teď vyvdá moje Hilgret.“

Když dojeli k Vřesovu, už se stmívalo. I přes snášející se soumrak však bylo dobře vidět, jak z celého hospodářství čouhá chudoba. Ohrazení se opravdu nedalo nazvat hradbou a nezabránilo ani tomu, aby skrze něj neutíkaly slepice. Na střechách došky, stavení poddaných tvořící vesnici, která k tvrzi těsně přiléhala, byly jenom polozemnice. Půlka celkové výšky pouze vykopaná jáma, půlka nad zemí sroubená z kulatiny. Okna jenom s okenicí. Otevřená okenice – trochu světla a čerstvého vzduchu, a zima. Zavřená okenice – tma, smrad a méně zimy.

Polozemnice byly podlouhlé, přepažené jen zábranou, za níž byl ustájen dobytek a další havěť. Prasata byla většinou zvlášť v chlívku, protože smrad z kejdy byl přece jenom příliš silný i pro člověka, který byl na smrad zvyklý, protože s ním žil celý život. Koneckonců, každý z nich sám dost smrděl. Někdo víc, někdo míň.

„Paní Bohuno!“ zakřičel Katzinger, co mu hrdlo dovolilo. „Vezu ti muže!“ Matějův soused měl skrytou radost, že může zemance předat jejího muže v takovém stavu. A nebylo to poprvé.

„Zdá se, že ti činí značnou radost opíjet mého muže a pak mi ho v takovém stavu předat. Že se nestydíš!“ zahrozila Bohuna Katzingerovi, když se objevila před vraty.

Byla to osoba válcovitého tvaru, neupravená, pokud byla snad někdy hezká, nikdo si na to už nepamatoval, nejspíš ani ona sama. A pokud s ní její muž doposud spává jako jedno tělo, svědčilo to o jeho značné potenci a malé vybíravosti, protože jen málokoho by takové zjevení dokázalo vzrušit. Katzinger si připomněl svoji ženu, ta byla hubená a plochá jako šindel, ani nevěděl, kolik má ještě zubů, protože si nepamatoval, kdy se naposledy zasmála. Ale taky s ní už nespával, ale ani s jinými – na rozdíl od Matěje.

„Já ho nenutil, vzácná sousedko, aby to do sebe lil jako do žumpy. Vždyť ho přece znáš ze všech nejlíp, paní Bohuno. Ale nehudruj. Až se z toho vyspí a poví ti, co jsme spolu dojednali, hned tě chmury přejdou.“

Čeleď mezitím snesla Matěje z vozu, byl mezi nimi i Matějův nejstarší, Janek. Katzingerovi věnoval nevraživý pohled, ale nepromluvil.

„A neděkujte, co bych neudělal pro příbuzného,“ pronesl poťouchle a pobídl koníka zapřaženého do vozíku.

„Nejspíš máš taky dost upito, i když na to nevypadáš,“ houkl za ním Janek. „Protože nevíš, co mluvíš.“

Katzinger se už neotočil, jen jim zamával rukou. Těšil se domů, protože měl svoji tvrz rád – i když to nebyl žádný hrad. Přízemí obytného stavení bylo zděné s roubeným patrem z klád. Spolu s ním tvořily čeledník se stájí a stodolou základ pro čtverec doplněný palisádou, která byla doplněna vnitřními ochozy. Patro obytného stavení bylo opatřeno střílnami. Brána byla z tlustých fošen a na střechách byly položeny šindele. Ne že by dokázaly odolat ohni, přesto mu však dokázaly odolávat o něco déle než došky.

Půl hodiny poté, co opustili Vřesov, uviděl Katzinger siluetu své Olšové. V jednom z oken, které bylo opatřeno prasečí blánou, se svítilo. Katzinger v duchu své ženě Gretchen vynadal, že přes okno nezavřela okenici a světlem tak mohla lákat nevítané návštěvníky. Ale možná nechala světlo nezakryté kvůli němu, aby nezabloudil. Musel se ušklíbnout. Nebyl si jistý, zdali z lásky k němu. Tu myšlenku ale zavrhl. Jaká láska – po tolika letech, když si nevzpomínal na nějakou zvláštní lásku ani na začátku jejich společného života. Spíš se přikláněl k názoru, že se tak stalo z důvodu spíše praktického, aby spolu s Lotharem nepřišli o svoji oporu.

„Kdo tam?“ ozvalo se z ochozu vedle brány.

„Tvůj pán, ty pometlo!“ zavolal na strážného. „Máš štěstí, že nespíš.“

Brána zavrzala v závěsech a Odon jí projel. Byl doma a byl tomu rád.

3

Ve stejný čas, kdy zemané Matěj a Odon opouštěli Volary, jen o kus dál na západ překračovalo početné vojsko zemskou hranici dělící České království od německých zemí. Jízda, pěšáci, vozy, čeleď a všudypřítomní kramáři, povětrné ženštiny, ranhojiči…, ti všichni teď vnesli neklid do doposud spícího hvozdu. Zvěř, ta která se nedokázala skrýt do hlubokých nor v zemi, teď prchala.

Páni v nákladném odění, ale většinou v brnění a se zbrojí. Bavorský vévoda Rudolf, Berthold z Hennebergu, další významný Janův rádce, biskup z Eichstättu Filip, hrabě Albrecht z Hohenlohe, Jindřich z Brunnecku… k nim se přidružily české posily s Vilémem Zajícem z Valdeka, Janem z Vartenberka, Vítkem z Landštejna, s pražským biskupem Janem IV. z Dražic, Jindřichem z Lipé a mnoha dalšími českými pány.

„Právě jsme vstoupili na území tvého království, Jane,“ naklonil se k Janu Lucemburskému, čtrnáctiletému mladíčkovi, jeho rádce Petr z Aspeltu, mohučský arcibiskup a někdejší kancléř českého krále Václava II.

„To bylo docela snadné,“ usmál se na svého rádce Jan. „Teď už zbývá jenom vjet s fanfárami do Prahy a nechat se korunovat. A otec měl takové obavy – zdá se, že zbytečné.“

„Tvůj otec Jindřich je velice uvážlivý a prozíravý muž,“ napomenul Jana jeho strýc Balduin Lucemburský, trevírský arcibiskup a další Janův významný rádce, který jel po Janově druhém boku.

„Balduin má pravdu,“ přitakal Petr z Aspeltu. „Potíže ještě přijdou.“

„Proto chtěl můj otec, aby se českým králem stal jeho bratr Walram?“

„Ano,“ odpověděl mu Petr z Aspeltu, „Walram je starší a mnohem zkušenější.“

„A velmi tvrdý,“ přidal se Balduin.

„A jak víš, že já nedokážu být tvrdý, strýče?“

„Doufám, že to nebudeš muset dávat najevo příliš často,“ vyslovil se Petr z Aspeltu. „Ale obávám se, že moje modlitby v tomto směru nebudou vyslyšeny.“

„Z čeho tak usuzuješ? Ach, promiň, zapomněl jsem, žes v Čechách dost dlouho pobýval jako kancléř krále Václava.“

„A probošt vyšehradské kapituly,“ doplnil Jana Petr. „Nepodceňuj české pány, znám je dobře.“

„Vždyť si mě sami povolali. Chtěli mě, a ne Walrama.“

„A proč asi?“

„Aha.“

„Čekají, že budeš v jejich rukou mnohem tvárnější.“

„A když nebudu?“

„Proto jedeme s tebou, abychom obrušovali hroty a snažili se naše zájmy prosadit spíše diplomaticky než silou.“

„Naše? Já myslel, že moje,“ popíchl arcibiskupa Jan.

„Jistěže tvoje, Milosti. Ale po poradě s námi.“

„Nech si to Milosti, Petře,“ ohradil se Jan. „Já tě také neoslovuji Vaše Excelence.“

„Jistě, tady v lese a v soukromí můžeme zůstat u přátelského oslovování, ale na veřejnosti a při oficiálních jednáních se bez titulů neobejdeme. Na to si budeš muset zvyknout, Jane. A to dnešním dnem, kdy jsme vstoupili do tvého království, počínaje.“

„Ještě jsem nebyl korunován.“

„To by měla být už jen formalita,“ pronesl arcibiskup Balduin.

„Myslím, že v tomhle by s tebou, strýče, můj otec nesouhlasil. Teď je sice římským králem, ale aby se stal římským císařem, musí podstoupit korunovační cestu do Říma. A já měl ten dojem, že ji nebere na lehkou váhu, dokonce, že se jí trochu obává.“

„Jenom silní vítězí, Jane,“ řekl Petr z Aspeltu rozhodně. „A já jsem přesvědčený, že i ty budeš silný.“

„Jací jsou ti čeští páni?“

„Některé jsi už poznal a další ještě poznáš. Jsou tvrdí a nevypočitatelní. Dokáží bojovat jako lvi, ale běda, když se jim znelíbíš, obrátí se proti tobě. Tak jako to teď udělali Korutanovi a předtím nechali na holičkách i největšího tehdejšího krále Přemysla Otakara, který se mohl stát i římským císařem. Ale oni si nepřáli tak mocného krále, šlo jim jen o jejich vlastní moc.“

„Proto Přemyslovci skončili?“

„Nejen proto. I kvůli vlastním chybám a bezohlednosti. Ještě jako knížata vybili konkurenční rod Slavníkovců a hned potom se pustili do sebe. Byl to velmi rozvětvený rod, a pokud by se chovali rozumně, mohli své panství jenom rozšiřovat a dosazovat na získaná území své příbuzné. Ale oni udělali pravý opak. Tak úspěšně se navzájem vybíjeli, až nakonec zůstal jako poslední velký přemyslovský král Václav II., otec tvojí manželky Elišky.“

„A jeho syn Václav III.?“

„Ten už představoval jenom trpký konec. Byl zavražděný v Olomouci, když byl jen o něco málo starší nežli ty.“

„Pěkné vyhlídky,“ ušklíbl se Jan s trpkostí. „Teď už se otci nedivím, že si tak málo přál, abych se stal českým králem. Ale já se nebojím!“

„To je správné,“ řekl jeho strýc Balduin. „Nejel bych do takových horoucích pekel s někým, kdo se bojí.“

Další hovor přerušila událost, k níž došlo jen kousek před nimi. U jednoho z vozů praskla náprava, vůz se převrátil ze srázu a s sebou strhl i nebohé koně. Ze srázu seběhlo několik pacholků. Jeden z koní byl ještě živý a jeho ržání drásalo uši. Jeden z pacholků vytáhl dýku a podřízl koni krk. Ržání ustalo.

„Neokounějte a pokračujte!“ křikl na ty, kteří se zastavili nahoře, jeden z jízdních velitelů. „Zdržujete půlku vojska.“

Kolona se dala znovu do pohybu.

Když sestoupili do poměrně širokého údolí, čelo vojska už začalo připravovat ležení. Stanů nebylo mnoho a velká část mužů se bude muset spokojit s koňskou houní a pěšáci nebudou mít ani to. Budou se muset zabalit do svých plášťů. Bylo trochu pozdě na vojenské tažení vzhledem k tomu, že se už blížila zima, která tady, v těch hraničních hvozdech, bývá opravdu krutá. Mnoho mužů se vypravilo do lesa na dříví nejen proto, aby se dalo na ohni připravit jídlo, ale především proto, aby si mohli později ustlat v blízkosti hřejivých plamenů.

Královský stan byl vztyčen, ještě než dorazil Jan se svým doprovodem. Po večeři se ve stanu shromáždili všichni významní účastníci tažení, které jménem krále pozval Petr z Aspeltu. A přestože byl stan velký, sotva se do něj směstnali.

Jan se rozhlédl kolem sebe a tváře okolostojících mu připadaly zasmušilé. Ale pak si řekl, že to bude spíše nedostatkem svic a kvůli stínům, které z větší části zakrývaly jejich obličeje. Petr z Aspeltu se trochu obával, zdali bude Jan, vzhledem ke svému věku, dostatečně vybaven k tomu, aby dokázal oslovit toto velmi urozené panstvo. A i ten, kdo nebyl zrovna vysoce urozený, a přesto mohl být přítomen, byl aspoň uznávaným a zkušeným velitelem. Měla to být první promluva mladého krále na území teprve nedávno získaného království. Krále, který ještě nebyl korunován, nevykonal skutky, jež majestát krále naplňují, a v neposlední řadě musel svůj majestát v království teprve potvrdit.

„Dnes jsem poprvé vstoupil na půdu Českého království,“ začal Jan hlasem, který se nezachvěl. „Když se rozhlédnu, vidím kolem sebe samé slovutné a statečné muže, kteří se rozhodli spojit svůj život s tím mým. Vězte, že jsem si vaše jména a tváře dobře vtiskl do paměti. Chci být králem, jenž bude chránit blaho této země, všech jejich stavů, kromě lapků a jiných škůdců, kteří se v tomto království, jak jsem slyšel, za neblahého panování Jindřicha Korutanského značně přemnožili. Ty budu hubit. Pánové, spolu vjedeme do Prahy a s vaší a boží pomocí vrátíme českému trůnu věhlas, jenž mu po právu náleží.“

Z mnohých hrdel se ozvaly souhlasné výkřiky a Petrovi z Aspeltu spadl ze srdce velký kámen, protože ta řeč, ač nedlouhá, byla hodna krále. Bylo znát, že Jan pochází z rodu, kde se velmi dbalo na průpravu jeho členů – a nejen mužů, ale i žen pro jejich budoucí postavení. Kromě toho bylo znát, že na Jana měl nemalý vliv i francouzský dvůr, jeden z nejvýznamnějších, či spíše nejvýznamnější v celé Evropě, kde pobýval jako chlapec.

„Pánové,“ pokračoval Jan dál, „rád bych si vyslechl vaše názory na náš další postup, abychom co nejrychleji skoncovali s Korutanem a mohli se ujmout vlády, již jste svěřili do mých rukou.“

Nastalo krátké ticho, jak už to tak bývá, než je pronesen první názor. Ale pak začali mluvit jeden přes druhého. I těmto v rychlosti proneseným názorům Jan pozorně naslouchal, protože vypovídaly o těch, kteří je pronášeli.

Až po chvíli zvedl Balduin Lucemburský ruku a zvučným hlasem tu vřavu přerušil. „Ale, pánové, takhle se ničeho nedobereme. Zkuste mluvit jeden po druhém. Na první názor může reagovat další a tak dále. Pak se na základě vašich návrhů král rozhodne.“

„Blíží se zima, což není zrovna nejlepší čas pro vojenské tažení,“ ujal se slova jako první bavorský vévoda a rýnský falckrabě Rudolf. „Proto bych navrhoval několika rychlými pochody dosáhnout Prahy, obsadit ji, posadit krále Jana na trůn a jít domů.“

„Výborný nápad,“ pronesl Berthold z Hennebergu sarkasticky. „Snad, kdybys nepřistupoval k shromažďování svých oddílů tak liknavě a dorazil na shromaždiště včas, nemuseli bysme se teď obávat zimy.“ To, že je Rudolf příbuzný Jindřicha Korutanského a že i z toho zřejmě vyplynula ta nechuť k vojenskému tažení, raději nezmínil.

„Chceš tím snad naznačit…?“

„Jen konstatuji fakta,“ nenechal ho domluvit Henneberg. „Krom toho, jak jistě víš, Praha není nějaká provinční díra, ale velmi dobře opevněné město. Dokonce dvě. Nad nimiž se tyčí Pražský hrad a z druhé strany Vyšehrad. A to vše je v držení Jindřicha Korutanského a jeho oddílů povolaných z Korutan a Míšně. Na nějaké dlouhé obléhání opravdu čas není. Navíc nás není zase tolik, abychom dokázali město neprodyšně sevřít a trochu ho vyhladovět. To znamená, že se musíme dostat dovnitř jiným způsobem. A jakým, to by snad mohli poradit čeští pánové, protože Prahu a její obyvatele znají mnohem lépe nežli my.“

Do krátké chvíle ticha, která byla způsobena přemýšlením pánů, zazněl hlas muže, jenž doposud nepromluvil – pána z Lipé. „Je žádoucí, aby naše tažení bylo hned z počátku korunováno hmatatelnými úspěchy. Pak se budou přidávat další – bez boje. Sklidit neúspěch při dobývání sídelního města by bylo riskantní a možná i zhoubné. Úspěch i neúspěch mnohých tažení spočívá též velkou měrou v tom, jak si stojí obě strany v hmotném a peněžním zabezpečení.“ Jindřich z Lipé se odmlčel a dopřál sobě i svým posluchačům dramatickou pauzu. Rozhlédl se kolem a viděl tváře, které na něj hleděly s očekáváním. Mohl být spokojený. „Od doby, kdy se v Horách Kutných začalo dobývat stříbro, bývalo jazýčkem na vahách, kdo to město drží. Já bych se rychlým pochodem vydal do Hor Kutných. Když se nám podaří města rychle zmocnit, začne téct do královské pokladny silný pramen stříbra a mnohé, dosud nerozhodnuté, přesvědčí o tom, na čí stranu se mají přidat.“

Když Jindřich domluvil, ozvalo se mnoho hlasů, z nichž některé s ním souhlasily, jiné ne. Ale těch, které s Jindřichem souhlasily, bylo mnohem víc.

„Nuže, jak se rozhodneš, Jane?“ zeptal se Petr z Aspeltu krále, když porada skončila a s ním zůstali jen jeho nejbližší rádci.

„Řeč toho pána z Lipé dávala smysl,“ uvažoval Jan nahlas.

„Je to mocný pán, který své moci však nenabyl tím, že by ji zdědil, ale získal ji svojí hlavou a taseným mečem. Je dobré, že je na naší straně.“

„Potáhneme tedy na Hory Kutné. Možná by nebyla od věci vroucí modlitba. Třeba ji Bůh vyslyší, když bude pocházet hned od dvou arcibiskupů.“

„Máš na mysli společnou modlitbu teď hned, Jane?“ zeptal se poťouchle jeho strýc Balduin.

„Nerad bych vás dál zatěžoval,“ hbitě Jan strýcovo dloubnutí odrazil. „Máme za sebou náročný den a vy musíte být jistě už také vyčerpaní. Měl jsem spíš na mysli tichou a upřímnou modlitbu každý sám za sebe. Před spaním a pak třeba ještě za kuropění. Teď mě napadá, že máme ve vojsku i biskupa. Jak se jen jmenuje…?“

„Jan z Dražic,“ přispěchal s nápovědou Petr z Aspeltu. „Hlavně, aby byla jeho modlitba upřímná. Víš, že nebyl tvé volbě zrovna nakloněný a na tvoji stranu přešel teprve nedávno.“

„O to víc by se měl modlit,“ poznamenal Berthold z Hennebergu nerudně.

4

Vojsko krále Jana přitáhlo k Horám Kutným v půli listopadu a bylo rozhodnuto, že se města musí zmocnit do tří dnů. Počasí bylo sychravé a vojsku docházely zásoby. Mohlo se také stát, že pokud by se počasí ještě zhoršilo, a nedej bože, kdyby začalo ještě sněžit, že by se vojsko rozpadlo ještě dřív, než by dosáhlo nějakého výsledku. Pak by se rozjelo po okolí a jeho vojáci by začali plenit, aby z toho tažení aspoň něco měli. Pak by se dosavadní přízeň obyvatel mohla obrátit proti Janovi v nepřízeň.

Město bylo ale dobře hrazené, naplněné zásobami a jeho obránci, jimž velel Jindřich z Aufensteina, se za hradbami prochladlým a promočeným obléhatelům jenom posmívali.

Téměř tři dny leželo vojsko před městem, aniž by cokoliv podniklo. A zdálo se, že jak přitáhlo, zase odtáhne. Ale zdánlivá netečnost měla obránce jen ukolébat. Ještě v době, kdy král Jan táhl se svým vojskem k Horám Kutným, vloudil se do města člověk vypadající jako potulný mnich, nikoliv však s úmyslem vykonávat své poslání. Pod kutnou měl dva nadité měšce a měl v úmyslu je použít k poněkud jiným než pro město bohulibým účelům.

Třetího dne krátce před setměním se na protilehlé straně, než odkud přitáhlo Janovo vojsko, zvedlo několik pěších oddílů a rozběhlo se k hradbám se žebříky, které měly opřít o hradby, přemoct obránce a vniknout do města. Tak zněly rozkazy. Pokud by se jim útok podařil, bylo by to jen dobře. Ale jejich útok měl jen odvrátit pozornost a přilákat posily obránců z jiných částí města. To však ti útočníci nevěděli, protože jejich útok by se dozajista stal vlažným a kýženého účelu by bylo sotva dosaženo.

Zdálo se, že vše vychází podle plánu. Boj netrval dlouho, když se z věže jednoho z kostelů rozezněl zvon.

„Za mnou!“ zavelel Jindřich z Lipé jízdě. Na sobě brnění, tak jako velká část mužů z jeho dvou korouhví. Ostatní měli alespoň drátěné košile. Všichni měli na levém předloktí štít a v pravé ruce meč.

Zaduněla kopyta. V tu chvíli měla být otevřena brána a spuštěn padací most. Ale to se nestalo. Těsně před příkopem musel Jindřich zvednutím ruky své jezdce zastavit, pokud nechtěli skončit v příkopu. Na hradbách se zvedli střelci a zasvištěly šípy z luků a šipky z kuší. Koně začali ržát. Někteří byli zasaženi, zrovna tak jako někteří z jezdců. Jeden z koní se postavil na zadní. Následně se převrátil na záda a přimáčkl svého jezdce pod sebe.

Jindřich z Lipé ucítil v rameni palčivou bolest, a když se podíval po její příčině, uviděl, že mu do ramene vnikla šipka z kuše, která pronikla jeho brněním. Byl nejvyšší čas zavelet k ústupu, pokud Jindřich nechtěl zvyšovat zbytečně ztráty pro něco, čeho by stejně nedosáhl.

Jízdní se otočili a ujížděli od brány. Několika zraněným bylo pomoženo na hřbety koní jejich druhů. Ale ti, co byli v brnění, ti neměli naději na záchranu. Snad s nimi bude jako se zajatci aspoň slušně zacházeno.

„Pane z Lipé!“ zavřeštěl za ujíždějícím Jindřichem Jindřich z Aufensteina. „Útočit na zavřená vrata koňmo je hotové šílenství. Chováš se jako nerozumný chlapec. A na toho svého mnicha nečekej! Visí na náměstí. Ale pokud jsi přijel jen na návštěvu, měls dát vědět. My bychom ti bránu otevřeli.“

Smích obránců hradeb se místy blížil až k vytí.

„Nezdá se, že by se nám začátek našeho tažení příliš vydařil,“ řekl vyčítavě král Jan v ležení před Kolínem, kde trčeli už pátý den. Hřál si ruce u kovového koše se žhavým uhlím umístěného uprostřed jeho stanu. „Tolik zkušených válečníků a o mnoho starších nežli já – a takový nezdar.“

„K vládnutí a vedení boje patří i trpělivost, můj pane,“ napomenul ho jemně Petr z Aspeltu.

„Myslíš si, že se ze strany Jindřicha z Lipé jednalo jen o přiměřenou pravděpodobnost nezdaru?“

„Zcela jistě. Pokud by se chtěl Jindřich proti tobě postavit, použil by k tomu jiných prostředků. A nezapomeň! Sám vedl útok a málem při něm přišel o život!“ zdůraznil Janův rádce.