Roman Cílek

Bičování mrtvého koně

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7861-9  (epub)

ISBN 978-80-243-7862-6  (mobi)

Osudný omyl netalentovaného felčara

Stává se někdy, že vzhled člověka je v přímém rozporu se všemi jeho dalšími hodnotami. Tak třeba MUDr. Libor Čásenský byl pěkný chlap, ale prachmizerný doktor. Všichni to věděli: každý, s kým kdy jako lékař promluvil, či na koho nedejbože sáhl, smířila se s tím ostatně i jeho vlastní rodina, skládající se z trpělivě pasivní manželky a dospívající dcerky, která si asi občas myslela své, ale v zájmu svého pohodlí také mlčela. A nelze vyloučit, že přiměřenou část této skutečnosti tušil i MUDr. Čásenský sám. Rozhodně se tím ale nikdy netrápil, tím méně nyní, kdy mu čas odměřoval dílky mezi pětapadesátkou a penzí.

Proč také? myslel si a občas to říkával i nahlas. Bez okolků dával prostě najevo, že se medicínou hodlá pouze živit, obstojně živit, a nikoli zachraňovat lidstvo. Každý, dodával k tomu, nemůže být jako Albert Schweitzer a v gabunském Lambaréné dobrovolně válčit s leprou. Jenomže on, Čásenský, nejenže neválčil s leprou, ale lhostejné mu byly i běžnější trampoty jeho pacientů. Ze všeho nejčastěji je posílal ke specialistům, případně volil opatrnická řešení, která nepomohla, ale ani neublížila. Hodiny vynuceně prožité v ordinacích, jimiž postupně prošel, ho nebavily, a pokud aspoň trochu bavily, bylo to ve chvílích, kdy se nevěnoval potírání mikrobů, ale zkoumal tajemství skrytá pod plášti, blůzkami a sukničkami přidělených sestřiček. Měl štěstí: mnohé se tomu nebránily, protože to byl, jak už řečeno, pohledný mužský se vším, co k tomu patří. Jako milenec by zřejmě obstál i před náročnější porotou, horší to holt bylo jen s tou zatracenou medicínou.

Felčar Smrťák.

Takhle se mu už drahně let říkalo, a občas ho onou přezdívkou omylem oslovilo i některé z dítek, které to doma slyšelo. Kdo mohl, připlatil si raději na benzín či autobus a vydal se k talentovanějšímu a především vnímavějšímu doktorovi do sousedního rajonu.

Navzdory tomu MUDr. Čásenský netrpěl hmotnou nouzí.

Zatím.

Odešel sice, spíš byl odejit z krajské nemocnice, později rovněž ze spádové polikliniky, ale i tak si toho stačil dost nahospodařit. A když ho před časem navštívila štědrá dáma jménem dědictví, obratem prodal hospodářské stavení po tátovi a získanou částku rozdělil na dvě poloviny. Za jednu z nich koupil v městečku na břehu krásné řeky vilku, v jejímž přízemí si zařídil ordinaci, druhou — značně se však měsíc po měsíci tenčící — si ponechal k volné dispozici jako záruku jistoty, že aspoň v nejbližším čase nebude muset šetřit, upoceně se dohadovat s pojišťovnou o rychlejší proplacení účtů, a především slevovat ze způsobu života, který si zvolil a rozhodně nemínil měnit. Felčar Čásenský byl tedy lékařem–soukromníkem. Zcela nezávislým soukromníkem, dodával k tomu mezi lidmi, před nimiž se rád chlubil. Pacienti se k němu sice nehrnuli, ale občas ho přece jen někdo potřeboval — a vždy to dotyčného dost stálo.

Zavedl si zkrátka běh života po svém.

Příkladně dbal o svůj vzhled, jednou týdně zašel do solária, jehož majitelkou byla dáma, s níž kdysi také provozoval techtle a asi i mechtle, ale nyní už byli spíš jen přátelé, obden jezdil na tenis do sousedního města, pak se na kus řeči, kávu, moučník a pravidelný příděl něhy zastavil u dámy, která kdysi bývala zdravotní sestrou, přičemž ona zmíněná pravidelnost ani v nejmenším neznamenala, že by okruh svých milostných výbojů neuměl i rozšířit. Pro klid doma ovšem také jednou za rok vyvezl rodinku za obzory všedních dnů, přičemž v poslední době si oblíbili pobřeží u módního jihošpanělského letoviska Marbella, odkud to měli blízko k Gibraltaru, a pak trajektem dál do exotikou vonícího marockého Tangeru.

Parádní a vlastně ustálený byl Čásenského život.

Až do oné dusné, liják či dokonce bouřku slibující červnové noci, v níž se stav věcí vychýlil ze své rovnovážné polohy, a oprávněně lze tudíž tyto chvíle nazvat bodem nevratného zlomu, od něhož již nebylo cesty nazpět.

***

Spal klidně.

Proč ne? Vždyť den, který měl za sebou, se suma sumárum vydařil. Přítele z města, jímž byl co do styků a možností velmi pozoruhodný činitel zdejší pobočky nadnárodní farmaceutické firmy, porazil na kurtech ve třech setech, v bleděmodré ložnici své přítelkyně–stálice si později rutinním způsobem připsal také nějaké ty plusové body, takže…

Probudil ho třeskot z přízemí vily.

Jako kdyby někdo násilně pronikal zasklenými dveřmi, vedoucími z haly rovnou do zahrady.

„Libore, slyšel jsi to? Co se děje?!“ vyjekla jeho žena.

Hrdinou nebyl, to určitě ne, ale zůstat nyní jen tak nečinně ležet v posteli a čekat, co bude dál, také dost dobře nemohl. Proklel sám sebe za to, že si dosud nepořídil, jak už o tom mockrát uvažoval, nějakou zbraň, pak vstal, ze zásuvky nočního stolku vyňal baterku a tichými kroky se přemístil z ložnice k ochozu nad schodištěm.

Namířil dolů kužel světla.

„Poklona, doktore. Omlouvám se za nešetrné probuzení,“ ozval se odtud ostrý hlas.

Čásenský se lekl, pohnul baterkou a osvětlil tím postavu, jíž hlas patřil. Mužský oblečený v čemsi tmavém, zhruba čtyřicetiletý, jeho tvář neznal. A především to byl mužský, který na něho mířil pistolí.

„Co chcete?“ zeptal se Čásenský: nic lepšího ho nenapadlo.

„To poznáte. Kdo je kromě vás v domě?“

„Proč…?“

„Odpovězte!“

„No… vlastně jen manželka,“ ukázal kamsi za sebe.

„A dcera?“

Pochopil, že pro nezvaného hosta není zřejmě jejich rodina neznámým prostorem, a popravdě tedy zavrtěl hlavou: „Dcera? Ta je v Anglii na jazykovém kurzu. Poslechněte, já chci vědět…“

„Nezáleží na tom, co chcete,“ umlčel ho ozbrojený chlapík a doprovodil svá slova pohybem pistole. „Mám pro vás naléhavou práci! Paničce řekněte, ať ji ani nenapadne vystrčit hlavu z ložnice, a vás chci mít fofrem tady dole.“

V hlase mu znělo varovné pohrdání, z něhož šel strach.

Čásenský tedy poslechl.

A plnil pak s hlavní zbraně za zády i další příkazy. Odemkl ordinaci i vchod z ulice, jímž se vzápětí bez pozdravu prodral dovnitř ramenatý chlapík, který nesl v náručí bezvládné tělo dalšího, o něco mladšího muže, a v ordinaci je položil na bíle povlečenou lékařskou pohovku.

„Proboha, kdo ještě přijde?“ ujelo MUDr. Čásenskému.

„Už nikdo. Musíme si vystačit takhle ve čtveřici. Vy, my dva — a tenhle váš pacient,“ sdělil mu chlapík s pistolí.

„Můj pacient…?“

„Jistě.“

„Co mu je?“

Muž se ušklíbl: „Co asi?! Nějak se prostě shodou náhod seběhlo, že ho trefila kulka a má ji v sobě. Smůla, co? Pro něho, jenže i pro vás. Protože vy jako doktor máte nyní za úkol tu kulku mu z těla vyndat a všestranně se postarat o to, aby se ten člověk z toho, co se přihodilo, bez větších problémů dostal.“

„Kulku…? Proboha, já přece nejsem chirurg!“ vyjekl MUDr. Libor Čásenský.

„To možná nejste, ale zvládnout to prostě musíte. Ujišťuji vás, že kdybychom mohli našeho kamaráda odvézt někam jinam, nezamířili bychom zrovna sem… No, nechci být příliš neomalený, ale prý vám tu říkají Felčar Smrťák. Nyní dostáváte příležitost napravit si pověst. Ale bacha, doktore, bacha! Kdyby šlo o nějaké smrťáctví, tak se to týká nejen jeho,“ ukázal k muži na pohovce. „Je vám to jasné, ano? Tadyten kluk musí žít, nebo… nemusím se snad opakovat. Dejte se do práce!“

„Ale… ale vyjmout kulku, to přece není jen tak. Kdo… kdo mi bude asistovat?“

„Já,“ řekl muž, předal pistoli mlčenlivému vazounovi a šel si umýt ruce.

***

Zvláštní je to jev. Nejen odvaha, mnohdy i strach dokáže v člověku zmobilizovat skryté, či prostě jen léty a nezájmem zasuté schopnosti. Dvě a půl hodiny během té dusné noci se MUDr. Libor Čásenský činil nad tělem pacienta, který mu nejenže nepředložil průkaz své zdravotní pojišťovny, jak je dnes většinou hned u dveří žádáno, ale u něhož ani neznal jeho jméno a národnost. Věděl o něm pouze pár základních skutečností: že je to zhruba pětadvacetiletý, dobře živený, sportem zřejmě udržovaný člověk, který by měl něco vydržet, a že ta kulka minula sice všechny k životu nezbytné orgány, ale vklínila se do kosti, z níž nebylo snadné ji při pouze lokálním umrtvení postiženého vydolovat.

Vzdorovala a vzdorovala, ta mrcha.

Už drahně let se Čásenský při výkonu svého nemilovaného povolání takhle nezapotil. V podmínkách, které měly pro daný operativní výkon přece jen improvizovanou podobu, si připadal trochu jako válečný chirurg uprostřed bojové vřavy, trochu jako jihoafrický profesor Barnard při první transplantaci srdce, snad i myšlenka na toho dosud vysmívaného Alberta Schweitzera a jeho legendární Lambaréné v Gabunu se mu mihla hlavou. O lepru sice dnes nešlo, stačila ta mizerná kulka… Potil se, potil, ale svůj nuceně zadaný úkol nakonec zvládl. Přínosem mu při tom byly překvapivě šikovné a věcně znalé prsty muže, který mu dobrovolnicky asistoval.

Dokonce to Čásenského přimělo k otázce: „Vy už jste někdy přišel do styku s medicínou, ne?“

„Žádné zbytečné otázky, doktore!“ zamračil se na něho chlapík. „Čím méně toho budete vědět, tím líp pro všechny.“

Znělo to ve svém souhrnu logicky.

„Dobrá, dobrá,“ ústupně se vyjádřil Čásenský a po chvíli s úlevou oznámil: „Budeme končit.“

Blížilo se již ráno.

Ne, to už zvládneme sami, dali oba muži jednoznačně najevo, když jim chtěl ovázaného mladíka pomoci dopravit k autu, které měli zaparkované na boční cestičce protějšího lesoparku. Vrátili se pak ještě nazpět. Vazoun, který za celou dobu nepronesl ani slovo a Čásenskému se zdálo, že čeština není jeho mateřštinou a snad ani pořádně nerozumí tomu, o čem se v místnosti hovoří, zalovil silnými prsty v odkládací lékařské misce a sebral odtud kulku vyňatou z těla zraněného, zatímco jeho mluvnější a zřejmě i všestrannější kolega, který každým pohybem dával najevo, že je tady šéf, sáhl do kapsy, hodil na stolek mezi instrumenty svazek tisícikorun a přidal k tomu poučení:

„Mlčet, doktůrku, mlčet, mlčet a zase mlčet! Kdyby vás snad napadlo popovídat si o tom dnešním dobrodružství třeba s policií, či s kýmkoli jiným, byl by to s konečnou platností poslední nápad vašeho života. Je to jasné?“

„No… snad ano.“

„Totéž platí samozřejmě i pro vaši ctěnou choť. Rozumíme si?“

Možná přikývl, možná ani to ne.

Už jim ale na tom, jak zareaguje, zřejmě ani nezáleželo, rozhlédli se zběžně po ordinaci, zda tam něco nezapomněli, a odešli bez díků a pozdravu.

***

Doktor Libor Čásenský se vysíleně svalil do křesla, a protože měl pocit, že kdyby nezačal vyvíjet nějakou jednoduchou rukodělnou činnost, okamžitě by usnul, jal se přepočítávat získané tisícikoruny.

Bylo jich v tom paklíku přesně dvě stě jednapadesát.

Pozoruhodně nezaokrouhlené číslo.

A to si navíc Čásenský v té chvíli ještě nebyl jist v odpovědi na dotěrně se vnucující otázku, zda je to za dvě a půl hodiny nesporně odborného, byť vynuceného lékařského výkonu, a připočítat k tomu je třeba ještě rozbité dveřní sklo, něco málo zdravotnického materiálu a naopak notnou porci strachu… zda je prostě jednapadesát tisíc za tohle všechno přiměřenou odměnou.

Možná ano.

Nebo že by ne…?

***

Únava do něho vstupovala každým pórem jeho kůže: jako když houba do sebe vtahuje vodu. Stáhl si z těla propocenou košili, odhodil ji na zem, opláchl si ruce i obličej — a dvanáct schodů do patra zdolal poté s námahou odpovídající pěšímu výstupu na pařížskou věžičku inženýra Eiffela. „Jsou pryč,“ oznámil, když vstoupil do ložnice a měl pocit, že dál by snad už ani nedošel.

„Ano, všimla jsem si,“ ztišele přisvědčila jeho žena Olga.

Zazněla v tom, co řekla, až překvapivá míra vyrovnanosti, byla to prostá a jasná oznamovací věta, nedala se v ní postřehnout ani stopa po podvědomě očekávané hysterii, bědování a strachu o život. Ohlédl se po ní a zcela nepřiměřeně daným okolnostem ho napadlo, že jeho úředně mu patřící polovička vypadá mnohem líp, než jak o ní v poslední době uvažoval, či spíš již skoro ani neuvažoval. Na přehlídkovém molu by vedle těch obvykle se tu vyskytujících anorektiček zřejmě neuspěla, ale v dlouhé noční košili, která ji obepínala, působila nyní i se svými nahoře i dole zrale předimenzovanými rozměry… no, tak nějak sošně, a nikoli nepřitažlivě.

„Co o nich víš?“ zeptala se.

„Cože…?“

Zopakovala svou otázku.

„Nic, vůbec nic. A popravdě řečeno docela mi to, co nevím, stačí, víc vědět nechci,“ odpověděl Libor rozhodně, lehl si naznak a snažil se relaxačně oddychovat.

Olga Čásenská k němu popošla blíž a vtiskla mu do ruky popsanou kartičku. „Tady jsem ti, Libore, zaznamenala pravděpodobné číslo jejich vozu, byl to postarší Fiat Ducato, myslím, že tmavě modrý, ale tím si nejsem v tom umělém osvětlení zcela jistá. Ale fotky budou zítra…“ podívala se na hodinky, „no, vlastně už dnes, nyní se hodinku dvě prospíme a pak je raději udělám sama, snad jsem to od mládí ještě nezapomněla — a zvětšovák i další náčiní máme na půdě. Myslím, že to vyjde, protože přinejmenším jednomu z těch chlapů bylo při odchodu z domu vidět do obličeje.“

Přerušil nádech-výdech a vymrštil se do sedu:„Cože…?! Ty jsi je…?“

„Neboj se, Liborku,“ promluvila s ním jako s ustrašeným dítětem, které má strach z bouřky, „dávala jsem si pozor. Nepoužila jsem u toho starého aparátu blesk, toho by si mohli všimnout, ale ten film je dostatečně citlivý a do parku padá trochu světla z lucerny. A číslem auta jsem si skoro jistá, máme přece…“

Zdvihla nad hlavu perletí zdobené divadelní kukátko, památeční předmět po jejích rodičích.

„Panebože,“ ujelo mu.

A zase ho v té chvíli napadl takový zcela nepřístojný nesmysl, jímž se v něm aspoň na okamžik přitlumil třaslavý pocit přetrvávajících obav a vzteku z lidského i profesního ponížení: zapřemýšlel o tom, jak je tomu již dávno, kdy byli naposledy v divadle.

Oni dva.

Spolu.

„Jsi blázen, Olgo,“ řekl ještě, a zaznělo to kupodivu skoro až obdivně.

***

V každém člověku je kus schopnosti k tomu, co se dá nazvat očistným splachovacím reflexem. MUDr. Libor Čásenský byl vzhledem ke svému niternému uspořádání vybaven tímto nadáním víc než dostatečně — a tedy mu otrnulo již po pár hodinách. Dvě stě jednapadesát tisícovek, usmolených dvě stě jednapadesát papírků s portrétem Františka Palackého a těžko čitelným podpisem bankovního guvernéra, dunělo doktorovi v hlavě, kdykoli si na tu trapnou noční story vzpomněl.

A vzpomněl si dost často.

A nejen vzpomněl.

Mlčet, mlčet, mlčet! — radil mu ten chlapík s hlasem vyvolávajícím představu ostře přibroušené břitvy, s bambitkou v ruce a šikovnými prsty chirurgického asistenta, jemuž na snímcích, které z okna ložnice tajně pořídila Čásenského pohotová a udatná manželka Olga, bylo opravdu trochu vidět do tváře.

Dobrá, polemizoval s ním Čásenský v duchu, zatím jsem mlčel, zatím mlčím a možná i budu mlčet dál, ale jen za určitých podmínek.

Partnerských podmínek, upřesnil to sám v sobě.

Zapudiv svou příslovečnou pohodlnost, a také občasné návaly obav z případných následků, začal se snažit, aby ten vztah mohl navázat. Takže všelijak rozhodil informační sítě, aniž by se pochlubil s tím, co se stalo a o co mu jde. Jen tak jako náhodou se poptal támhle i jinde. Zajel do Prahy za spolužákem, o němž věděl, že je ředitelem pojišťovny, kde mají přece přehled o auťácích. Zastavil se i za bratrancem své ženy, který se jako advokát zabýval trestním právem a spolupracoval s diskrétní bezpečnostní agenturou. Denně kupoval a podrobně studoval všechny noviny, po pravidelném tenisovém klání dokonce občas vypustil, byť nerad, příjemně podnětnou exkurzi v bleděmodré ložnici své přítelkyně a poseděl v denním baru vedle klubových kurtů, kde trávili volné chvilky mezi jednotlivými zápasy lidé vlivní, znalí, informovaní a vybavení spojením zase na jiné lidi vlivné, znalé, vybavené dalšími spojeními.

Puzzle.

Střípky se skládaly do slibně vyhlížejícího obrazce.

Po třech dnech již tušil, skoro tušil, na co asi se prvoplánově zaměřit. A když mu pak vyšla vstříc i vždy přítomná náhoda a ve společnosti padlo slovo o tom, co potřeboval slyšet, rozhodl se pro průzkum bojem.

***

Chvíle, na kterou bylo potřeba se duševně připravit.

Ale už nemínil couvnout.

Bylo pondělí, když se zamkl v ordinaci a nejen rozechvělými, ale potem i trochu zvlhlými prsty uhladil na stole lístek s poznámkami. Byl to ovšem spíš jen zklidňující rituál, protože to podstatné z papírku si už polohlasem předříkal tolikrát, že mu údaje utkvěly v paměti.

Jméno s titulem.

Název firmy.

A telefonní čísla na pevnou linku i na mobil.

Dovolal se kupodivu hned na první pokus.

„Prosím! Kdo volá?“ ohlásil se ostrý hlas, který se nedal zapomenout.

Čásenskému se opotily nejen prsty, ale i čelo.

Vyšlo to — zásah!

„Poklona, inženýre,“ zvolil slova podobná těm, jimiž ho tehdy v noci muž s pistolí oslovil.

Zřejmě se připravené entrée zdařilo: ze sluchátka se ozvalo jen prudké vydechnutí.

„Jste tam? A poznáváte mě?“ zeptal se Čásenský s pocitem zadostiučinění.

„Dejme tomu, že ano,“ vzpamatoval se hlas. „Ale nechápu, co… co si přejete?“

„Ale no tak, pane inženýre!“ kontroval MUDr. Libor Čásenský. „Že zrovna vy se takhle ptáte! Jest mi nyní už známo, že jste absolvoval několik semestrů medicíny, než vás na svou stranu přetáhla strojařina a především neomezené možnosti výpočetní techniky. Ostatně jsem něco takového tušil. Vzpomínáte si, že jsme o tom spolu při té naší společné… no, dejme tomu operaci hovořili…?“

„Co chcete?“ štěkl muž.

Šel z podtónu toho hlasu, stejně jako tenkrát, strach, ale Čásenský se donutil tomu vzdorovat: „Udivuje mě vaše nerudnost, pane inženýre. Oba přece víme, co je výsostnou povinností každého lékaře kdekoli na světě. Takže se přirozeně zajímám o to, jak se daří mému pacientovi.“

„Je v pořádku. Váš zákrok byl skvělý. Myslím, že už jsem se o tom zmínil, ale rád zopakuji, že hanlivá přezdívka, kterou vám dali a kdekdo ji rozšiřuje, je krajně nespravedlivá. Ale nyní už…“

„Přezdívka? Myslíte Felčar Smrťák? Již jsem si na to zvykl. Nicméně rád slyším slova chvály. V tom případě bychom si ovšem ještě mohli pohovořit…“

„O čem?“

Čásenský se nepřesvědčivě zasmál, neboť tušil, že vstupuje na tenký led. „Žijeme, jak jistě lépe než já víte, v tržním světě, takže pohovořit bychom snad měli o čemsi, co bychom mohli zjednodušeně nazvat doplatkem, ne?“

„Cože?! Nerozumím vám.“

„Ach bože, pane inženýre, připadáte mi dnes značně nechápavý, což je u člověka vašeho formátu překvapivé. Snad nechcete tvrdit, že to, co jste mi oné památné noci poskytl, byla konečná částka? Za tak náročnou a především delikátní záležitost… Předpokládám tedy, že šlo o zálohu. Přihlédneme-li k údajné mnohamilionové sumě, o které se mezi lidmi…“

„Mlčte, hergot!“

„Jistě, už mlčím, přejete-li si to,“ řekl Čásenský, „mluvte tedy nejprve vy.“

„Navrhuji schůzku.“

„Souhlasím.“

„Podrobnosti vám zavolám zítra… tedy v úterý odpoledne. Hodí se vám to ve tři?“

MUDr. Libor Čásenský cítil, že z něho slupka po slupce padá napětí. Podařilo se! Neřeknu si o moc, zvažoval rychle, možná o půl milionu — to postačí k tomu, abych se v dohledné době nemusel otravovat s pacienty, pak se uvidí… Samozřejmě mu blesklo hlavou i varovné světýlko myšlenky na nebezpečí, zahnal je však od sebe. Přece se nadmíru slušně zajištěný inženýr Radoslav Rohan, absolvent vysoké školy v Praze a potom i někde za mořem, „velkodovozce počítačových systémů a další špičkové techniky pro 21. století“, jak o něm uváděly reklamní slogany, nebude kvůli pitomému půlmilionu pouštět do dalšího dobrodružství, když už si o jeho sporu s bývalým společníkem, od něhož musel podíl na zisku vymáhat v nedalekém luxusním rekreačním sídle snad i násilím a s pomocí soukromé ochranky, štěbetají vrabci na střeše. Bitka mezi podnikateli, toť nesporně zajímavé téma, bulvár by si na tom s chutí smlsnul, málokdo však ví něco víc než jen toto základní konstatování. Takže pro mne — když jsem k tomu byl bez vlastní vůle připleten a díky fotkám Olgy a mnoha dalším náhodám jsem se dozvěděl mnohem víc… se tu nabízí nárok na odměnu.

Žádám jen to, co mi za mou službu a za mou mlčenlivost náleží.

Tak to je!

Oddychl si, přeladil se do stylu českého furianta a skoro až rozmařile prohodil do telefonu: „Se zítřkem souhlasím. Ale ve tři ne, pane inženýre, zavolejte mi na pevnou linku do ordinace spíš kolem druhé, potom už mám nějaký program.“

„Dobrá, jak chcete: tedy kolem druhé,“ souhlasil muž a bez rozloučení přerušil spojení.

***

Přesnost je prý ctností králů.

Inženýr Rohan se tohoto letitého úsloví držel, ozval se v dohodnutou dobu, v rozhovoru padla patřičně zakamuflovaná, pouze náznaková a komukoli nezasvěcenému těžko srozumitelná zmínka o předpokládané cifře, a Rohan poté navrhl místo schůzky a ve věci času zítřejší, tedy středeční odpoledne.

„Souhlasím. Proč ne? Na tohle já si čas rád udělám,“ pokusil se doktor zažertovat, ale nesetkalo se to s přiměřenou odezvou.

Vlastně se žádnou odezvou.

„Takže zítra,“ řekl Rohan, a to bylo vše.

Kdyby MUDr. Libor Časenský sebeméně zatušil, co si v té chvíli inženýr Rohan pomyslel, rozhodně by ho to připravilo o klid a dobrou náladu. Ale nezatušil nic, takže mu obojí zůstalo. Skoro jako bonus ke všemu ostatnímu.

***

Motorest, přifařený k areálu čerpací stanice na dálnici, kde se většinou nevyskytovali žádní štamgasti a každý byl každému jen projíždějícím cizincem, se zdál být ideálním místem schůzky tohoto druhu. Doktor Čásenský sem dorazil pár minut před sjednanou hodinou, labužnicky si objednal vídeňskou kávu, vyhlížel Rohana, ale místo něho se ve dveřích objevil ranař, kterého si Čásenský z té noci pamatoval jako mlčenlivého přihlížeče a nosiče zraněného.

Ani tentokrát toho ten nájemný člověk mnoho nesdělil.

„Šéf posílá,“ řekl s předpokládaným cizím přízvukem a položil na stůl desky přepásané černou tkaničkou.

Čásenský pohlédl ke dveřím.

„On sám nepřijede?“ zeptal se.

„Nepřijede. Moc práce má.“

Aha — no, když moc práce má, tak se nedá nic dělat. Doktor se rozhlédl, kolem bylo relativně prázdno, rozvázal tedy uzlík a nahlédl: oči mu pohladila šedomodrá záplava pětitisícikorun s Masarykovým přísným pohledem.

„Počítat netřeba. Povídal šéf, že je tam všecko,“ přehledně mu sdělil vazoun.

„Tak jo,“ kývl Čásenský.

Představoval si to předtím trochu jinak. Měl v úmyslu pronést při převzetí peněz jistící a ne zcela pravdivé větičky o tom, že se proti případné hrozbě, potížím či jiným problémům tak či onak zabezpečil, a že o tom, co ví, má zasvěcené povědomí i někdo jiný, na kterého je v tomhle směru stoprocentní spolehnutí a dovedl by se postarat… ale nyní nad tím lehkomyslně mávl rukou. Co jiného mu také zbývalo. Vzkazovat jemné předivo myšlenek po téhle hroudě svalů se jevilo jako činnost krajně nesmyslná.

Hrouda svalů také na nic takového nečekala.

„Sbohem,“ řekla a ukázala doktorovi svá úctyhodně rozměrná záda.

***

Paráda!

Svět je přece jen báječné místo k životu!

Otřel si kapesníkem čelo a zátylek. Dusno, tíživé předbouřkové dusno – jako tehdy v noci, pomyslel si přitom osudně se mýlící doktor Čásenský, který od této chvíle již ani trochu, ani sebemenším náznakem nechtěl být v nejbližší době lékařem. Přál si něco zcela jiného: najít rychle pohodové místo pro chladivý a díkůvzdání se podobající přípitek. Domů, tedy ženě Olze, dodatečně něco koupí, její zásluha je v této záležitosti nesporná, ale euforickou první vlnu oslav hodlal zahájit přece jen někde jinde, rozhodl se a před očima mu přeběhl obraz načinčané bleděmodré ložnice a její stejně úpravné majitelky. Zaplatil kávu, mobilním telefonem ohlásil svou návštěvu — a protože byl za tento nápad náležitě pochválen, v prodejně u čerpací stanice rozměnil první pětitisícovku za šampaňské, nazdobenou kytici a dárkové balení belgických pralinek.

Usedl do vozu a rozjel se do města.

Auto tam dnes nechám, škoda kazit si večer možností hloupého dohadování se s policajty o nějaká ta promile, vrátit se přece mohu taxíkem, plánoval a šlapal na plyn důrazněji, než míval běžně ve zvyku.

Klíč od domu a bytu své přítelkyně měl vlastní.

Vstoupil tudíž dovnitř, přezul se, a protože z kuchyně či obývacího pokoje neslyšel žádné zvuky, odložil si sako i aktovku a jen s naditými deskami, přepásanými černou tkaničkou, zamířil rovnou do ložnice. Dělalo mu mužsky dobře a vždy podpořilo jeho apetit, když ho tam již připraveně čekala.

Čekala.

Sice nehybně a mlčky, ale přece jen v krátkém županu, který jí kdysi koupil, a s nohama svádivě rozhozenýma od sebe a obnaženýma až k prvním náznakům tmavě stíněného klínu. Jen chlapík sedící na zemi před širokou postelí tu byl jaksi navíc.

„Den dobrý,“ řekl ten člověk.

„Co vy… co to má…?“

Muž, kterého mohl Čásenský považovat již skoro za dobrého známého, viděli se přece naposledy jen před pár desítkami minut, místo odpovědi napřáhl ruku. „Vy dát mi hned tu… věc od šéfa.“

„Jakou věc?“

„Dělat vy rychle,“ popohnal ho pohodlně usazený vazoun, a protože oběma bylo jasné, o jakou věc se jedná, převzal ji od doktora vcelku bez zbytečných gest.

Nezdálo se však, že by tím bylo vše vyřízeno.

Chlapík si desky položil vedle sebe, sáhl do kapsy a vyjmul odtud jiný předmět: pistoli, k jejíž hlavni bylo cosi přimontováno. Až po několika ztřeštěně ubíhajících zlomcích sekund pochopil Čásenský, že jde o tlumič. Byv však bytostným realistou, zapochyboval, zda mu toto poznání může být užitečné. Proč zrovna tady?! napadlo ho ještě, bude to skandál, na kterém se leckdo popase, nalezou sem mrchožrouti z bulváru, fotografové — panebože, to budou divoké titulky: Romeo a Julie v pozdním věku. No jo, možná zrovna tohle chtějí ti, kteří sem tohohle totálně vygumovaného nádeníka poslali, uvědomil si, nahrají to jako společnou mileneckou sebevraždu — a ublíží tím nejen jim dvěma, jimž už to pak ostatně bude jedno, mrtvé ostuda nepálí, ale dotkne se to Olgy a také dcery. Nelíbila se mu tahle představa, hodně se mu nelíbila, ale nebylo jasné, co by s tím mohl udělat. Pohled do ústí hlavně, kterou k němu ten nemluvný člověk, sedící pořád ještě u čela postele s tím oku báječně lahodícím bleděmodrým přehozem, pozvedl pomalým a situaci vychutnávajícím pohybem, dával najevo, že na to, co se tadytomu doktorovi líbí, či naopak, se asi nikdo ptát nebude.

Table of Contents

Osudný omyl netalentovaného felčara